RKK Könyvek Református közelmúltunk

T ERŐ I.

KRISZIUSBAN

NYERT ERŐ

AN NYER

II.

ISZIUSB

A TISZÁNTÚLI

KR

REFORMÁTUS

GYÜLEKEZETEK

háborús krónikája

(1944-1945)

Krisztusban nyert erő II.

A Tiszántúli református gyülekezetek

háborús krónikája (1944-1945)

RKK Könyvek

Református közelmúltunk

Támogatók:

A kötet a Nemzeti Emlékezet Bizottsága szakmai támogatásával készült.

GULAG-GUPVI

EMMI

EMLÉKBIZOTTSÁG

EMET

A kötet a GULAG-GUPVI Emlékév alkalmából, a Gulág Emlékbizottság

civil pályázati támogatásával jött létre.

Krisztusban nyert erő II.

A Tiszántúli református gyülekezetek

háborús krónikája

(1944-1945)

Tiszántúli Református Egyházkerület Levéltára

- Református Közéleti és Kulturális Központ Alapítvány

- 2016 -

Kiadó: © Tiszántúli Református Egyházkerület Levéltára - Református Közéleti és Kulturális Központ Alapítvány

Sorozatszerkesztő: © Kiss Réka

Szerkesztő: © Szabadi István

A szöveget gondozta: Diós Bella, Garas Norbert, Németh Irén

A kéziratot átírta: Fodor Krisztina

Könyv-és borítóterv: Vitányi Beatrix, grafikus

Készült a Kapitális Nyomdában, Debrecenben, 2016-ban

Igazgató: Kapusi József

ISBN 978-963-8209-25-2

ISSN 2498-8545

Minden jog fenntartva. Bármilyen másolás, il etve adatfeldolgozó rendszerben való tárolás a kiadó előzetes írásbeli hozzájárulásához van kötve.

Tartalomjegyzék

VII. rész

11

HEVESNAGYKUNSÁGI EGYHÁZMEGYE

11

Abádszalók-Tiszaszalók

12

Bucsa

18

Derzstomaj-Újszentgyörgy

19

Dévaványa

28

Fegyvernek

33

Karcag

34

Kenderes

39

Pusztakengyel

43

Kuncsorba

44

Kunhegyes

47

Kunmadaras

54

Kunszentmárton

57

Mezőtúr

61

Rákóczifalva

63

Tiszabura

65

Tiszaderzs

67

Tiszaföldvár

69

Tiszafüred

73

Tiszaigar

85

Tiszainoka

88

Tiszakürt

90

Tiszaroff-Pusztagyenda

93

Tiszasas

97

Tiszaszentimre

98

Tiszaszőlős

100

Tiszaug

101

Törökszentmiklós

102

Túrkeve

117

VIII.rész

129

KÖZÉPSZABOLCSI EGYHÁZMEGYE

129

Aranyosmeggyes

130

Apagy

131

Baktalórántháza

132

Balkány

134

Balsa

136

Besenyőd

138

Buj

140

Encsencs

146

– 5 –

Gáva

147

Geszteréd

151

Ibrány

152

Kállósemjén

153

Kemecse

156

Kisléta

158

Kótaj

159

Lázári

160

Máramarossziget

160

Nagyhalász

163

Nagykálló

164

Nyíradony

171

Nyírbátor

172

Nyírbogát

174

Nyírbogdány

175

Nyíregyháza

176

Nyírgelse

181

Nyírgyulaj

181

Nyíribrony

182

Nyírjákó

183

Nyírkércs

184

Nyírmihálydi

185

Nyírpazony

186

Nyírtét

187

Nyírtura

189

Oros

191

Ófehértó

192

Őr

193

Paszab

193

Piricse

197

Ramocsaháza

199

Rohod

203

Sényő

205

Szabolcs

206

Szakoly

207

Técső

209

Téglás

209

Tiszabercel

215

Tiszarád

217

Újfehértó

218

Vaja

219

Vasmegyer

220

– 6 –

Vencsellő

227

IX. rész

231

NAGYKÁROLYI EGYHÁZMEGYE

231

Fábiánháza

232

Gebe

232

Hodász

234

Ilk

234

Jármi

236

Kántorjánosi

237

Mátészalka

238

Mérk

240

Nagydobos

240

Nagyecsed

245

Nyírmeggyes

246

Nyírparasznya

247

Olcsva

248

Olcsvaapáti

250

Ópályi

251

Papos

251

Szamosszeg

252

Vitka

253

X. rész

255

NAGYSZALONTAI EGYHÁZMEGYE

255

Berekböszörmény

256

Biharugra

257

Geszt

262

Komádi

264

Körösnagyharsány

265

Körösszakál

266

Körösszegapáti

268

Kötegyán

269

Magyarhomorog

274

Mezőgyán

276

Mezősas

276

Nagyszalonta

278

Okány

280

Sarkad

281

Sarkadkeresztúr

281

Zsadány

283

XI. rész

287

SZATMÁRI EGYHÁZMEGYE

287

Botpalád

288

– 7 –

Cégénydányád

290

Csaholc

291

Császló

292

Csenger

293

Csengerbagos

296

Csengersima

296

Csengerújfalu

298

Darnó

299

Erdőd

300

Fehérgyarmat

301

Fülesd

303

Fülpös

305

Fülpösdaróc

305

Gacsály

306

Garbolc

307

Géberjén

308

Győrtelek

309

Gyügye

314

Hermánszeg

314

Kakszentmárton

315

Kérsemjén

317

Kisar

317

Kishódos

321

Kisnamény

321

Kispalád

323

Kisszekeres

328

Kocsord

329

Komlódtótfalu

332

Kölcse

334

Kömörő

337

Magosliget

338

Majtis

339

Matolcs

341

Mánd

342

Méhtelek

343

Milota

344

Nagyar

346

Nagybánya

347

Nagygéc

350

Nagyhodos

351

Nagyszekeres

352

Nábrád

352

– 8 –

Panyola

353

Penyige

353

Porcsalma

354

Rápolt

359

Sonkád

360

Szamosangyalos

361

Szamosbecs

362

Szamosdob

363

Szamoskér

364

Szamossályi

366

Szamostatárfalva

367

Szamosújlak

367

Szatmár

368

Szatmárcseke

369

Szatmárnémeti

371

Szatmárörökitó

380

Tiszabecs

383

Tiszacsécse

384

Tiszakóród

385

Tisztaberek

386

Tunyog

386

Túristvándi

389

Túrricse

395

Tyukod

395

Uszka

396

Vámosoroszi

397

Zsarolyán

403

Helység-és személynévmutató

405

Tartalomjegyzék

5

– 9 –

– 10 –

VII. rész

HEVESNAGYKUNSÁGI EGYHÁZMEGYE

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Abádszalók - Tiszaszalók

Az abádi református egyházközség 1944. szeptember 27-én elvesztette hirtelen elhalálozás folytán – Németh László – lelkipásztorát. Így a gyülekezetet az 1944. szeptember 8-án beál t hadiesemény lelkipásztor nélkül találta. A lelkipásztor özvegye is a halálozás után elköltözködött, s így a lelkészlakás és lelkészi iroda magára maradt. Így érte a szovjet-orosz hadsereg bevonulása. Tisza folyó közelsége folytán kritikus helyzetbe került az egész politikai község. A község vesetősége elmenekült. Az egyházközség lelki s anyagi irányítását a hadiesemények beál táig a testvér szalóki egyházközség lelkipásztora, Nagy Károly szalóki lelkipásztor, mint helyettes lelkész látta el. A hadiesemény beál tától kezdve az egyház-község gondnoka Horváth Imre és a presbitérium irányította – az adott körülményekhez mérten – az egyházközség életét. A hadihelyzet enyhülése után a szalóki egyházközség szolgálati helyén maradt Bende Balázs szalóki igazgató tanítóját bízta meg az esperesi hivatal az abádi egyházközség felügyeletével. Így aztán az orosz katonai parancsnokság megértése folytán november hónap elején a szétdúlt iskolát sikerült olyan helyzetbe hozni, hogy éppen a tanítást meg lehetett kezdeni.

A tantestület minden tagja elmenekült. Így az egyházközség iskolája tanerő nélkül maradt.

Mészáros Mihály igazgató tanító feleségével és két kis fiú gyermekével 1944. októ-

ber hó 8-án Bicskére költözött. Mikor 1945. február hó l0-én már szinte bírhatatlan lett számukra az ottani szörnyű helyzet gyalogszerrel, sárban, hóban elindultak hazafele Abadszalókra. Így érkeztek haza 1945. február hó 28. Itthon maradt holmiaiknak csak roncsdarabjait találták. Javadalmi lakásuk három közfalát ágyú találat fúrta át.

Özv. Vargha Gyuláné tanítónő epehólyaggyul adással, gyógykezeltetés végett 1944.

október 8-án Budapestre utazott testvéréhez. 1945. február hó 28-án érkezett haza szolgálati helyére. A lakást üresen találta, de itt maradt holmija csak nem teljesen sértetlenül megmaradt: a jó lelkű megmentő emberek saját lakásukba hurcolták széjjel, így megmentették.

Radnóthi Endréné tanítónő 1944. október 8-án Dunántúlra utazott leányához, s on-

nan 1945. június hónap folyamán jött vissza. Minden ingó vagyonát itt hagyta, s jóformán semmit sem talált meg belőle.

Nagy Margit tanítónő 1944. október hó 8-án Celldömölkre menekült ott lakó rokonaihoz. Ott vészelte át a megszál ást. Szolgálati helyét 1945. június hó 2-án foglalta el. Javadalmi lakásában hagyott bútorait és orosz katonai parancsnokság Kunhegyesre szállította, s oda is lett.

Erdei Károly tanító katonai szolgálatra vonul be, s nem is tért vissza szolgálati helyére, s lemondott ál ásáról.

Az így elmenekült tanítóknak anyagi veszteségük a legnagyobb volt.

Az orosz katonai parancsnokság a magára maradt anyaszentegyházat támogatta any-

nyiban, hogy követelte az istentiszteletet és iskolai tanítás zavartalan biztosítását. Mint-

– 12 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

hogy a közeli községekből is elmenekültek úgy a lelkipásztorok, mint a tanítók, az egyház-község megbízott vezetősége úgy gondoskodott a lelkészi és tanítói szolgálatok el átásáról, hogy Bende Balázs szalóki igazgató tanító látta el a templomi – preordns – szolgálatot és a temetést. A politikailag egy, de egyházilag különálló községben ő volt az iskolaigazgató, mellette tanítóképzős, egyetemi hallgatók és gimnazista diákok segítkeztek az iskolai tanítás el átásában. Abádon Nagy Lajos nyugdíjas tanító tanított egy osztályt. Rajta kívül Nagy Dezső, tanítóképzős, Kovács Imre joghallgató, Szatmári és Bakonyi László tanító-

képzősök foglalkoztak a gyermekek tanításával. Így folyt az iskolai tanítás az 1944-1945.

iskolai esztendőben.

A lezajlott hadihelyzet következtében az egyházközségnek mindössze két emberál-

dozata lett. Egyik aknaszilánk következtében halt meg, a másik a tanyák közt meg nem ál apítható módon.

Az egyházközség épületei: a templom apróbb rongálódásokat leszámítva nagyobb

rongálódást nem szenvedett. Belső felszerelésében már nagyobb veszteségek érték.

Az úrasztali és szószéki borító terítékek eltűntek. Karszékek nincsenek. Az orgonában nagyobb kár nincsen. Az úrvacsorai felszerelés két kehely és egy tál kivételével oda vannak.

A lelkészlakásban nagyobb rongálódások voltak. Ál andóan katonai szál ás volt. Legnagyobb rongálódás az ablakokban volt. A lelkészi irattárat teljesen összedúlták. Az anyakönyvekben kisebb hibák vannak, amennyiben kihordták helyérül és szétszakadozott.

A paróchiális könyvtár csaknem teljesen megsemmisült. Az anyakönyveket és egyéb

egyházi iratokat a gondnok rejtegette. A tanítói lakások közt legnagyobb sérülés érte az igazgatói lakást, abba ugyanis egy ágyúlöveg hatolt be, s három közfalat fúrt át, de nem robbant, s így a hiba ki is javíttatott. Az iskola épületében általános a rongálódás, padokból 10 darab eltűnt. Asztalok, székek odavannak. Az iskola felszerelésében szenvedett a legnagyobb kárt. Minden felszerelése tönkrement. Volt az iskolának színpadi felszerelése

– függöny, színfal stb. – minden elveszett. Az egyházi épületek kerítései nagyon rongált ál apotban maradtak meg.

A hadieseményekkel kapcsolatosan alakult magyar helyzet, politikai és társadalmi változás hozta magával, hogy az egyházközség ingatlan földbirtokát, mely a református temető mellett terült el, a község szélső házainak szomszédságában, a helyi földigénylő

bizottság házhely céljára csaknem teljes egészében igénybe vette. Csak a temető közvetlen szomszédságában levő 3.000 négyszögöl területű földjét nem.

A hitéletre ránehezedett a rendkívüli helyzetnek szinte mindent megbénító hatalma.

Lassan kezdett az emberek lelke, a gyülekezeti élet a letargiából felszabadulni. De még ekkor sem azzal az öntudattal, amit sóvárogva várt a meggyötört emberi lélek. Az addig felszínen levő közöny szúként rágta bele magát minden emberi lélekbe. Az általános bizonytalanság, kiismerhetetlen aggodalmat kiváltó félelem ülte meg a legkomolyabb lelkeket is.

Minden ember élte a maga kis egyéni életét. Ebben a kis fellegvárban érezte úgy-ahogy magát biztonságban. Ezzel lehet jellemezni az egyházi életet is, csaknem minden ember lelkében ott lakozott az a legszörnyűbb rémlátás, hogy na, most mi lesz a papokkal, mi lesz az egyházzal, iskolával?! Nem is egy ember kihasználta ezt a kiismerhetetlen helyzetet, s bizonytalankodó révüldözésével és rémlátomásával, vagy egyenesen a legrosszabbat biz-

– 13 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

tosra vevő vakgyűlöletével lelkek mételyezését végezte. Olyan lett a magyar lélek rónája, mint amikor tavasszal egy hatalmas vihar száguld végig a virágoskerten, s ott minden a földre terül; a napsugár tiszta, jóságos fénye kell hozzá, hogy újra talpra ál jon a megpas-kolt vetemény. Így volt a magyar lélek is, így volt az egyházi élet is.

Nem csoda, mert hiszen abádi református egyházközségünk híveinek férfi tagjai jó-

részben 15-50 évesig, vagy mint katona, vagy mint annak idején elhajtott tömeg távol volt szeretteitől, és a szörnyű helyzet az itthon maradtak lelkét teljesen összetörte. Az itthon maradtak ál andó aggodalomban voltak az odalevőkért, az odalevők az itthon levőkért.

Közben a nappalok és éjjelek viharos száguldozásai, a legszörnyűbb pil anatok átélői tették a híveket.

Ekkor tetszett meg, hogy milyen tud egy gyülekezet lenni lelki vezető nélkül. Az az ideiglenes lelkigondozás, mely nem arra képzett egyének kezében volt letéve, csak hó-

virág szerepet töltött be. Ha nem nyíltan is, de tudat alatt ott lappang, ott az öntudatos lelkek melyén az a csodálatos vágy és sóvárgás, mely az igazi lelki táplálék igazi hiányát nagyon keservesen érezte. Az a sok és keserves szenvedés, mely osztályrészévé lett egyaránt minden embernek – egy nagyon kis réteget kivéve – az igazi hitközösségi érzést úgy összedugta, hogy még a jobb érzésű ember lelkekben is fásultságot váltott ki. Ez a tünet egyaránt jellemző a község és gyülekezetünk egyetemességére. Ha mindent meglátó és kellő tárgyilagossággal boncoljuk ezekben a napokban a magyar lelket, egyaránt elképesztő tapasztalatra jutunk a gyermekek, ifjak s felnőttek lelki beállítottságát, magatartását, viselkedését, megnyilatkozását, élethordozását illetőleg. Olyan volt a gyülekezeti élet, mint vak sötétségben a lét biztos fundamentumát összekuszált kereséssel kutató megzavarodott tömeg. A gyermekek lelkét és a serdülő fiatalság életét, magaviseletét, érzelmi és értelmi destruktív megnyilatkozásait minden jóérzésű ember egyaránt nagy megbotránkozással szemlélte. A tisztességnek és becsületnek minden nemes élet megnyilvánulása azt lehet mondani, száműzve volt. Az emberi életet a szabadság annyit hangsúlyozott levegőjében a szabadosság virágpora lepte be. Mintegy az önmagát fojtogató moha leple alatt tenyészett itt minden. Egy ilyen masszából valóban nagyon nehéz egy új háznak a viharálló anyagát összegyúrni.

Ezekben foglalom össze az abádi református egyházközség élet megnyilvánulását.

Abádszalók-Abád, 1945. december 10.

Nagy Károly

lelkipásztor

Abádszalók községünkben a második világháború végkifejlődése felé haladó események kapcsán 1945. szeptember utolsó hetében forrott különösen nyugtalanná a hangulat, amikor a rádió egyik délután azt a hírt közölte, (emlékezetem szerint szeptember 27-én lehetett), hogy Nagyváradon utcai harcok vannak. Azért hatott a megdöbbentés erejével, mert megelőzően a rádió is, a hírlapi közlemények is arról beszéltek, hogy az erdélyi harcok a magyar-német hadvezetőség szempontjából kedvezően alakultak. Ekkor azonban már me-

– 14 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

nekülő csoportok jöttek már erre is. Érkezett a vasútállomásra egy Háromszék megyéből in-dított vagon, melynek menekültjei itt a községben kértek segítséget. Gyűjtöttünk számukra élelmet. Ezek szörnyű rémségeket beszéltek, melyek velük és ismerőseikkel, különösen lelkészekkel, tanítókkal történtek volna. Ezen hírek és események hatására sokan felpakolták értékeiket, és részint a kiürítési helyül megjelölt Heves-megyei „felvevő községbe” : Átányba, főként pedig Egerbe szállították el. Az innen elmenekülök nagy része is Egerben keresett menedéket. Majd, mikor 1943. október 7-én mindjobban hal hatóvá vált a közelgő harcok ágyúdörgése, s egész napon át áradt keresztül községünkön az erre is visszavonuló német gépkocsi sokasága, s amikor már Dévaványáról, és környékéről is érkeztek errefelé menekültek, itt is elfogta a menekülési láz az embereket és október 8-án, vasárnap nagyon sokan nekivágtak a menekülés hánytvetett, próbáltatásos útjának. Délben már a kisújszál ásiak jöttek, mondván, hogy belőtték a várost, s ég a torony. Este igen erőteljesen vöröslött az ég alja Kisújszál ás, Kenderes és Karcag irányából az ágyuk sűrűn fellobbanó torkolattüzétől.

Érthetően rémséges rettegésekben voltak az emberek, amit községünkben még fo-

kozott az a lelki hatás, amit a szeptember 21-iki bombázás nagy riadalma keltett. E napon ugyanis községünk lakóházaira is hullottak bombák. Déltájban, amint az már hosszú idő óta napirenden volt, megjelentek a rendszerint Tisza-vonalán fölfelé húzó angolszász bombázórajok. A község férfi lakosságának jórésze kint volt a határban erődítési árkokat ásni, a nők az erődítés leplezéséhez szükséges fűzvesszőket nyesni a Tisza-parton. Az itthon levők közül legtöbben a házak előtt néztük a magasban elvonuló bombázó rajokat.

Lassan megszokottá vált a gépek naponkénti megjelenése, s hozzáfásultunk a távoli bombázások rengéseihez. Amellett az általános okoskodás az volt nálunk, hogy 7500 lelkes községünknek nincs semmi hadifontosságú jelentősége. Még katonák is csupán augusztus óta voltak a faluban, amikor a Kárpátok vonalához közelgő harcok hatására idehelyez-ték a 8-as önálló utászzászlóaljat, mely mintegy 200 vagonnyi felszerelésével érkezett ide.

Az említett 21-én déltájban a nagy számmal elvonuló repülőkből az egyik raj vezérgépe egyszer csak egy ködszerű 8-as formát rajzolt az égre, majd 6-8 párhuzamos sávot és a következő pil anatban hullottak is a bombák a Pusztataskony kiskörei Tisza-hídra. Majd az egyik raj a Tisza vonalától egy kis fordulatot tett a falu felé, s néhány perc múlva már a községre estek a bombák. A főutcán, a római katolikus templomtól rézsut szemben fekvő

Kiss Kálmán és Rácz Miksa házától a szalóki temetők felé eső részen, az úgynevezett Csikókertben esett 2 egyenes párhuzamos vonalon 9 bomba, mely mintegy 30 házat döntött romba, vagy rongált meg. Ugyanekkor a feltehetően ugyanaz a bombázóraj, kint a határban a kecskési erdő mellett dolgozó munkásokra is dobott 9 bombát. Egy szalóki református leány: Katona Elvira és egy abádi református férfi: Guba Mihály ott a helyszínen szörnyet halt. Többen később haltak meg, részint a mezőtúri kórházban. Odakerült gyógykezelésre Zolnai Imréné, a Csikókertben lakó egyik idős református asszonytestvérünk is, aki úgy kapott súlyos sebesüléseket, hogy a házuk udvarán lecsapódó bomba légnyomása következtében leomlott a tornác teteje, és az maga alá temette. Gyógyultan került haza a kórházból és él most is.

A bombázásnak a községünk által nem várt nagy riadalma után borzalmasan meg-

rázó hatása volt minden repülő megjelenésének, minden közelgő harci esemény jelének.

– 15 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Az emberek éjszakára kihurcolkodtak a tanyára, szőlőkbe. Ha nappal volt riadó, már futott mindenki a pincékbe, meg a Tisza alá.

Így rontott reánk az október 8-ik körüli veszedelmes helyzet. Délelőtt még megtartottuk az istentiszteletet Abádon is, Szalókon is. 1944. szeptember 24-én az abádi lelkipásztor Németh László a szolnoki kórházban gyomorátfúródás folytán előállott operáció következtében elhunyt, és így a szalóki lelkipásztor: Nagy Károly végezte mindkét helyen a szolgálatot. Délután már teljes zűrzavar volt. Menekülés, izgatott utcai ácsorgás.

Október 11-én jöttek a faluba először orosz partizáncsapatok. Három nap múl-

va ezeket a Tiszán átjövő magyar és német felderítőcsapatok visszaszorították, de újabb néhány nap múlva nagy tömegű orosz csapat özönlötte el a községet. Különösképpen a szalóki részt, mivel Bura és Kunhegyes felől törtek be. Minden háznál 20-30 katona is volt, amennyi csak elfért. Minden udvaron egész sereg szekér táborozott. Nagy pusztulás folyt.

A kamrákból az élelmet elhordták. A sertéseket, baromfiakat lelövöldözték, az egyes há-

zaknál éjjel-nappal főzettek. A ruhaneműből és lábbelikből elhordtak. Ha valaki tiltakoz-ni próbált, bántalmazták, s még nagyobb károsodást okoztak. Az asszonyokat, leányokat rengeteg helyen és rengeteg alkalommal zaklatták, s nagyon sokszor meg is gyalázták.

Különös megpróbáltatásai voltak a gyülekezetünk egyik legbuzgóbb és legáldozatké-

szebb asszonyának: N.N., aki a nála erőszakoskodó katona elől éjszakára O. Tóth György nászuráékhoz ment át. Úgy látszik a katona ezt észrevette, mert utánament, és a golyószó-

ró aggyal este az ágyban úgy sújtotta fejbe, hogy néhány pil anatra eszméletét vesztette.

Hozzátartozói azt gondolták, hogy meg is halt. Volt sok megrázó eset, amikor igazán csak hajszálon függött valakinek az élete. Ilyen volt pl. Dol áknééknek az esete. Ezen asszonynak a múlt esztendőben halt meg a sógora. Az katonaviselt ember volt, és megmaradt egy derékszíja, s néhány darab revolver tölténye. Azt fogták rá, katonát rejteget. Szorongatása alatt átmentek hozzá Tóth Sándor, az újsor másik oldalán lakó szomszédja, akit azután le-fogtak és szekérre tették őket, és elindultak velük a Tisza alá, hogy ott majd kivégzik őket.

Kol áth József oroszul jól beszélő egyháztagunk mentette meg őket.

A templomban október 8-án volt utoljára istentisztelet a harcok itteni bekövetkezé-

se előtt. Ezen a délután olyan sok más helybeli lakossal együtt elment a gyülekezetből Nagy Károly lelkipásztor és Barta István tanító. Előbbi hosszas hányattatás után szekéren a Dunántúlra, Pápára jutott november 10-én, utóbbi egyenesen Egerbe ment. Nagy Ká-

roly 1945. április 30-án, Barta István 1944. december 20-án tért vissza. A gyülekezetben néhány hétig nem lehetett végezni semmilyen egyházi tevékenységet. November 26-án elrendelte az orosz községi parancsnok, aki egy jóindulatú kijevi gimnáziumi igazgató volt, hogy az istentiszteletek és az iskolai tanítások újra megtartandók. Az emberekben valami kimondhatatlan jó hatást váltott ki, hogy hosszú hetek után újra hal hatták a harangszót.

Néhány vasárnapon át Laki Lajos volt tiszaroffi segédlelkész, jelenleg ármentesítő

társulati tisztviselő, aki hazajött az édesanyjáékhoz, tartotta az istentiszteleteket. Majd a következő heteken át, egész április végéig Benda Balázs kántortanító úgy biztosította az istentiszteletek el átását, hogy az itthon levő nagy diákokat beosztotta, és azok felváltva szolgáltak úgy amint a legátusok szokták: előbb Abádon, s azt követőleg Szalókon. Februárig, amíg a távollevő Mészáros Mihály kántortanító vissza nem érkezett abádra, Bende

– 16 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Balázs kántortanító is így járt egyik helyről a másikra. S ugyan ő szervezte meg és ellen-

őrizte a tanítást minden iskolánál az orosz parancsnok megbízásából. Mivel a tanítók nagy része vagy katonai szolgálatban, vagy menekülésben távol volt, így önkéntes helyettesek beállításával szervezte meg a tanítást. A harcok alatt meghalt Balogh Gábor 16 esztendős református fiú, akit odahaza az udvarukon aknatalálat ért 1944. október 23-án. Kint a holt Tisza között egy repülőgépből alkatrészeket kiszedni akaró Kal a Sándor gépész valami felrobbant dologtól meghalt.

Mohácsi Józsefet, Sáfár Sándor több társával együtt az orosz katonák otthon, saját lakásukon elfogták s elhurcolták, jóllehet, hogy ezek sohasem voltak katonák. Sáfár Sándornak útközben sikerült megszöknie, de Mohácsi és a többiek hadifoglyokként kerültek ki Oroszországba, ahonnan csak hosszú, keserves szenvedés után sikerült hazajutniuk.

Mohácsi József amidőn egy esztendő multán hazajött, jártányi ereje sem volt. S azt beszélte úgy ő, mint az 1945. decemberében oroszországi hadifogásából hazajött Balogh Dániel és Dányi Mihály, hogy a hihetetlen rossz koszt (pl. Balogh Dánielék heteken keresztül ká-

posztát kaptak s hozzá naponként 60 dekagramm fekete korpakenyeret és egy kockacukrot), és a kíméletlen bánásmód következtében a velük kiment fogolycsoport 2/2-as része ott halt meg. A szalókiak közül: Fekete Miklós tiszthelyettes, aki évek óta volt az itteni csendőrőrs parancsnoka, és Lipcsei Sándor abádszalóki katona ugyancsak ott haltak meg az orosz fogolytáborban.

Az egyház veszteségei:

Legérzékenyebb az, hogy az egyház irattára és parochiális könyvtára csaknem teljes egészében megsemmisült. A lelkészlakáson és irodán nagyobb pusztítás nem esett egészen november 6-áig. Akkor beszál ásoltak a lakásba 600 Püspökladány környéki munkaszolgálatost, akiket a front háta mögül hurcoltak magukkal az oroszok, és ezek kigórták a lakás egész berendezését, s az irattár ott pusztult el a sárba.

Az anyakönyvek úgy menekültek meg ettől a sorstól, hogy azt egy ládában lelkipásztor elásta a lelkészlakás kocsiszínjébe, és ott megmaradt.

Az iskola tetőzetének faszerkezete a sok bombázás miatt és harctéri rengés következtében elmozdult, és azt a legsürgősebben le kellene szedni, és megjavítva visszarakni, de a szükséges fedezet előteremtése igen nagy nehézség a kimondhatatlan nagy nyomorúságban.A templomunk nagyobb sérüléstől megmenekült. A torony zsalugátereit itt tördelték ki az egy ideig ott őrszolgálatot teljesítő orosz katonák.

Sok gyötrelem, szenvedés, sok kár és pusztulás nyoma maradt itt is az elviharzott há-

ború nyomán. De ha meggondoljuk más helységek még sokkal nagyobb veszteségeit, há-

laadással kell arra gondolnunk, hogy Isten kegyelmes volt hozzánk.

Nagy Károly

abádszalók-tiszaszalóki református lelkipásztor

– 17 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Bucsa

Az Orosz hadsereg csapatai Bucsa községet 1944. október 8-án az esteli órákban szál ták meg. A bejövetel harc nélkül történt. Az egész lakosság, így a református családtagok is, –

akik itthon maradtak – eleinte otthonaikban húzódtak meg, de rövidesen megbarátkoztak az Orosz katonákkal, úgy annyira, hogy a gyülekezeti tagok igen nagy részének, nemhogy megpróbáltatásokban lett volna részük, hanem igazán, valóban örvendeztek.

Lelkész, feleségével együtt elmenekült. Aki a parokhián való ott maradást vál alta, kö-

telezettségét nem teljesítette. Így könnyen érthető, hogy mindjárt a bejövetel első óráiban a paróchián levő holmikból nem maradt jóformán semmi. Tenyei Gyula kántortanító egy presbiteri jegyzőkönyvet, s néhány darab könyvet megtudott menteni, úgyhogy ennyiből áll az egyházi és lelkészi könyvtár, irattár.

A templomban kulcsos, zárt szekrényben voltak az úrasztala megterítéséhez szük-

séges kelengyék, keresztelési és úrvacsorai kelyhek. A kelyhek mind megmaradtak, de a kelengyék mind eltűntek.

Anyagiakban a legnagyobb károsodás a lelkészt érte. Bútorainak igen nagy részét az Oroszok vitték el. A megmaradt többi részt a falusiak. Igaz, 1945. január 22-én történt hazaérkezése után, a bútor itteni darabját lelkésznek a gyülekezeti tagok szépen visszaadták, de edények, termények, jószág, baromfi állomány, s egyéb élelmezéshez szükségesek végérvényesen eltűntek. Az Oroszok vitték el az egyház egyetlen szekrényét.

A hívek 3-4 hétig nem jártak templomba. De nemsokára megszólalt a harang. Temp-

lomi istentiszteleteket és temetéseket Tenyei Gyula kántortanító végezte el. A hívek ájta-tosságát az Oroszok sohasem zavarták meg. 1945. január 23-tól minden lelkészi teendőket a lelkész végzi el.

Miután az egész községben simán történt meg a bevonulás, emberéletben nem igen

esett kár. Mindössze két 18 éves fiatal legényember lett az áldozat. Este meg nem engedett időben távolabbi helyről jöttek volna haza szüleikhez, kiket gyanúsnak látott a megszálló csapat, rájuk tüzeltek és bizony meg is haltak.

A helybeli Orosz Parancsnokság a parokhián lakott. Lelkész csak akkor költözhetett be, amikor Pünkösd előtt 4 héttel a faluból végleg elmentek. Ma már a hívek templomba járása egészen rendes.

A sorsdöntő időkből ez a krónikája a bucsai református gyülekezetnek.

Bucsa, 1945. május 22.

Tóth Kálmán

református lelkész

Keller Mihály

református egyház gondnoka

– 18 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Derzstomaj - Újszentgyörgy

1944. szeptember.

Az angol és amerikai repülőgépek sűrűn járnak, de bombát nem dobnak. Esténként a templom tornyából nézzük az alföldi városok feletti sztálin-gyertyák ezreit. Vajon mi van az én édesanyámmal, nővéremmel Debrecenbe, mi van testvéreimmel Budapesten, Diós-győrben, mi van feleségem testvéreivel Kisújszál áson, Budapesten? Mi van a többi városi magyarral, gyermekekkel? Sűrűn esik arról is szó, hogy a Tisza-menti községeket, így a mienket is, hatósági úton teljesen ki fogják üríteni, mert itt fogják felvenni a harcot. Kihir-detik, hogy mindenki tartsa a legszükségesebb holmijait összecsomagolva. Felségemmel elhatározzuk, ha nem kell menni, maradunk. Szeptember 21-én kimegyek a 7 kilométerre lévő Nagytomaj uradalmi iskolájába val ást tanítani. A major szérűs kertjénél látom, hogy jön Abádszalók felől egy bombázó kötelék és Nagytomaj mellett oldalt köröznek.

Azt gondoltam, Nagytomajt fogják bombázni. Leszál tam kerékpáromról, az árokba ha-saltam, gyermekeimre gondoltam és imádkoztam. Nem Nagytomajra, hanem tőle 1 km-re levő Kecskés erdőre dobták a bombákat, elég nagyméretűek voltak (4-5 mázsások). Mint később hallottam, uradalmi sommások burgonyaszedésből bemenekültek az erdőben és az Abádszalók bombázásából visszatérő kötelék a nagyszámú embercsoportot katonaságnak nézhette, és 9 bombát dobott az erdőre; eredmény 20 halott és súlyos sebesült.

Mivel tudtam, hogy ezek után az iskolában már gyermekeket nem találok, visszamentem Derzstomajra. Szeptember 24-én kimentem a lekehalompusztai községi iskolába istentiszteletet tartani. Istentisztelet után kimentem a tanítói lakás tornácára a tanítóházaspárral beszélgetni, kivel együtt volt már akkor 3 német altiszt. A major körül letelepedett 4000

főnyi ukrán német hadseregbeli önkéntes ezredből szívódtak be tanyázni, no meg uzson-názni. Kérdeztem tőlük: Mikor lesz béke? Hova mennek? Lehet e használni harcban az ukránokat? A következő feleletet kaptam: „Nemsokára béke lesz, s a háború rájuk nézve jól fog végződni”. Nem tudja, hova mennek, bizonyára a makói frontra (kb. harmadnap halottam, hogy a Tiszán mentek át a derzsi kompon). A harmadik kérdésemre adtak igaz választ: „Nem lehet őket használni, csak rendőri teendőkre.” (Ilyen, különböző nemzetbeli zsoldosokból állott tavasszal a Magyarországot megszálló csapatok nagy része, s a magyar hadsereg ha egységes ellenál ásra parancsot kapott volna, egységes ellenál ásba nem ütkö-

zött volna.)

Október hó.

A hónap első hete menekülések kezdete. Elmennek a derzstomaji uradalomból Weindl intézőék, Paulicsek számtartóék és Bernáth uradalmi írnokék (Dr. Nemes János családja már szeptemberben elmenekült). Már csak kompon lehet átmenni a Tiszán. Kreskay Ferencné tanítónő is akarna menni Bernáth István írnokékkal, de azoknak is van két kocsira való holmijuk, és azért nem hozzák tudomására Kreskaynének elmenekülésük időpontját.

(Kb. néhány nap múlva hal juk a visszajövőktől, hogy Bernáthék minden holmiját elvették a Tisza túlsó partján megrekedt és éhező menekülők.) A másik tanító családja szintén

– 19 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

készülődik, nekik saját kocsijuk van, azon szándékoznak menni. Szárnyra kell a vészhír a kunhegyesi főszolgabírótól minden faluba, hogy meneküljön minden intelligens ember, mert az orosz csapatok kiirtják őket; ezt a hírt kapják meg a jegyzők, tanítók, lelkészek, orvosok, stb. Jön az újszentgyörgyi református tanítónő, hogy ő is megkapta a felhívást a tiszaszentimrei főjegyzőtől (az egyházközség e része ugyanis Tiszaszentimre határába esik, másfél kilométernyire Derzstomajtól) a menekülésre. Pénzt kér tőlem kölcsön. Nem adhatok neki, mert magamnak is 1000 pengő körüli a vagyonom, és nem tudom, mikor lesz újra utalás. Közlöm vele, hogy valószínűleg ha ő elmegy, az én családom átmegy az ő

tanítói lakásába, mert országút mentén, templom tövében harc esetén célpontok vagyunk.

Erre ő azt mondja, hogy úgy nagyobb bátorsága lenne neki is, mint magános leánynak maradni.

Október 8. Délelőtt átmegyek Újszentgyörgyre istentiszteletet tartani. Ott hallom, hogy Tiszaszentimréről elmenekült az elsőjáróság, református és katholikus lelkész, taní-

tók (csak Sipos Ferenc tanító maradt otthon). Az újszentgyörgyi római katholikus tanító-

pár is elmenekült családjával. Tanítónőnket, aki fiatal magános leány létére az általános fejvesztettség közepette is hajlik a maradásra is, annyira elrémítették a római katholikus tanítók, hogy megbeszéli velük, hogy ő is velük együtt menekül. A község kiküldi érettük a kocsit, azonban rájöhettek arra, hogy nekik is van elég pakolni valójuk és – tanítónőnk szerencséjére – nem szólnak be neki. Újszentgyörgyről visszamenet dübörgő német

harcikocsik és autók hosszú menetével találkozom, amelyek Kunhegyes felől jönnek és a Tisza fele mennek. „Was ist Neues?” Kiáltok fel egy autóra. Mosolyog a német, de nem szól semmit. Délután megtartottam Derzstomajon is az istentiszteletet. Istentisztelet után feleségem a három gyermekkel átment Kreskayné községi tanítónőhöz érdeklődni, mert ő

aznap reggel jött haza gyalog Kisújszál ásról (vonat már nem volt). Én, mikor a lelkészlakáson egyet-mást elrendeztem, utána mentem. Azután összetalálkoztam egy tiszaderzsi községi kisbíróval, aki egyenesen hozzám és Kreskaynéhoz jött. Többen körül fogtuk, kérdeztük, hogy mi van? „Üzenetet hoztam a főjegyző úrtól, hogy tessenek pakolni, egy óra múlva indul a kocsi. Azért jöttem ki, hogy egy-egy kocsit tiszteletes úréknak és Kreskayné tekintetes asszonynak kirendeljek.” Közben feleségemék is kijöttek Kreskeynével. Kérdezzük aztán, hogy hol van az orosz hadsereg? „Kisújszál áson” hangzott a felvilágosítás. Az-után elmondta, hogy Tiszaderzsről már mindenki elment: elöljáróság, tiszteletes úrék és a többi intelligencia. „Kell e hát a népnek menni?” „Nem, csak aki akar.” „Akkor én nem megyek, de ha ti jónak látjátok, menjetek” mondtam a feleségemnek. Feleségem kijelentette, hogy ő nem megy, marad, mert mellettem a helye. Kreskayné zokogva borult feleségem nyakába és kérte, jöj ön vele, mert majd megbánja, azonban feleségem hajthatatlan maradt. Így aztán azt mondottam a kisbírónak, hogy kocsira nem tartunk igényt. A nép és a derzstomaji községi tanácsos helyeselte ál áspontomat. Közben jött a kunhegyesi posta három kocsival, értékeivel és személyzetével. Postamesterné zokogva mondta, hogy Kis-

újszál ás ég. Ezek is elmentek. Azután Balázs István községi tanító, január óta katonai szolgálatot teljesítő tart. Főhadnagy jött kocsin. Megállítottam őket, hogy mi újság? Mondta, hogy családjáért jött, viszi őket Sajóládra az anyósához. Mikor meghallotta, hogy én maradok, azt mondotta: „Most az egyszer nincs igazad, mert hal ottam biztos forrásból (való-

– 20 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

színűleg német!), hogy Erdélyben összeszedték a tisztviselőket, jobb gazdákat, és végeztek velük. Különben is itt front lesz.” Több asszony mondta, hogy akkor menjen tiszteletes úr, úgy sem lehet most egy darabig istentiszteletet tartani. Azonban mi megmaradtunk elhatározásunk mellett. Ezután megbeszéltem a feleségemmel, hogy ő a gyermekekkel és anyó-

sommal együtt átmennek az újszentgyörgyi templom épületében levő tanítói lakásba, én pedig maradok Derzstomajon. Este úgy is tettünk. Ágyneműkkel felszerelve átkísértem feleségemet és a három gyermeket. Azután visszajöttem Derzstomajra, és újra vittem ágyneműt. Mikor az újszentgyörgyi templomunk közelébe értem, akkor robbantották a

kunmadarasi röptér egy részét, mely irtózatos robaj al ment és egyes darabjai Újszentgyörgy felett süvítettek el. Persze nem tudtuk, hogy ez az irtózatos robaj honnan származik. Néhány perc múlva együtt voltam megrémült családommal. Feleségem kijelentette, hogy ő bizony csak úgy marad itt, ha én is átjövök, családunk ilyen időben együtt a helye.

„Rendben van” – vigasztaltam feleségemet – „holnap átjövök, itt is az egyházközségemben vagyok”. Reggelig ott maradtam és azután megfogadtam özv. Polyik Jánosné kocsiját, hogy Derzstomajról áthozzunk egyes élelmiszereket, baromfiakat és ágyneműket. Rokona

Gönczi József volt a kocsis. Nagyon nehezen vál alkozott rá, mert sűrűn jártak a repülőgé-

pek. Derzstomajon felpakoltunk. Közben temetésre hívtak. A derzstomaji Magyary féle –

gr. Nemes János bérletében levő – uradalmi majorban halt meg a kertésznek, Pipis Istvánnak, római katholikus val ású felesége. Meghagytam a bejelentőnek, hogy menjen

győződjön meg, hogy elmenekült-e a római katholikus plébános? Ha igen, délután jöj ön az újszentgyörgyi református tanítói lakáshoz és délután eltemetem az elhunytat. Délután egy órakor tényleg előállott Csécsei József irodalmi cseléddel a kóla, hogy jöhetek, és én feleségemmel együtt felültem. A halottat eltemettük református szertartással, de katholikus halotti énekekkel (melyeket természetesen csak a gyülekezet énekelt). A halottasháztól a temetőig – két és fél kilométeren át – elég merészség volt a halotti gyülekezettől kísérni a kocsit, de megtették. Hiába mondtam, hogy csak a közvetlen hozzátartozók jöj enek, bizony elég sokan jöttek, s közben repülőgépek szál tak felettünk. A gyászoló férj a temetés végén a stóla felől érdeklődött. Nem kértem mást, mint azt, hogy az engem Újszentgyörgyről áthozó kóla vigyen át egyet-mást, és a hízott kacsákat. Megkaptam amit kértem, és a tetejébe olyan összegű stólát, amilyet még soha ezelőtt nem kaptam. Míg a temetésen voltam, Vargha Zoltán kunhegyesi lelkipásztor Breznay Mihály főszolgabíróval autóval meg-

állott a lakásom előtt, és a szomszédoktól érdeklődött utánam. Mikor hallotta, hogy nem vagyok otthon, üdvözletét küldve elment a többiek után, hogy sohasem lássam többé.

Meghalt a menekülés alatt Budapesten. Vargha Zoltán volt az a lelkipásztor, akivel legtöbb kapcsolatom volt nekem és egyházamnak. Ő állott mellém, amikor a templomépítés tervét még mint tizsaderzsi segédlelkész előtte felvetettem, ő mondta, hogy nemcsak fiókegyhá-

zat lehet Derzstomajból szervezni, hanem ők (abádszalók-tiszaszalók) leadják a Nemes uradalmakat, a tiszaszentimrei egyházközség pedig Újszentgyörgyöt. Ő referálta az egyházmegyén a derzstomaj-újszentgyörgyi egyházközség szervezésére vonatkozó kérésünket, ő volt kiküldve az egyházalakuló gyűléseinkre, mint tanácsbíró, ő esketett engem, ő

iktatott be a lelkipásztori ál ásomba, ő keresztelte két fiamat, stb., stb. Meleg barátság fű-

zött bennünket egymáshoz, feleségét azonban – bizonyos okokból – sem én, sem felesé-

– 21 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

gem nem kedveltük. Családostól nem is jártunk egymáshoz, csak nagy ritkán, alkalmilag.

Meleg barátságunk dacára örülök, hogy utolsó derzstomaji útján különösen feleségem nem találkozott velük, szegényt Breznay bizonyára tovább ijesztette volna „hiteles forrásból származó” rémhíreivel. Temetőből visszajövetel után a kólát Csécsei bácsi úgy megpakolta, hogy én és feleségem már nem ültünk fel. Gyalog mentünk feleségemmel. Derzstomajon kívül találkoztunk Szabó Ferenc nyugdíjas tanítóval, aki apósa, Gál Ferenc földjéről jött.

Ránk meredt, mintha túlvilágról jöttünk volna vissza. „Hát tiszteletes úrék nem mentek el?

Találkoztam egy erdélyi pappal, aki azt mondta, hogy onnan mindenki eljött, mert az orosz csapatok minden lelkészt és tanítót kivégeztek. Ő is azon gondolkozik, hogyan meneküljön el?” (Kb. a rémhírek úgy is keletkeztek, hogy a menekülő tisztviselők egyike-másika a maga menekülésének igazolására gyártotta azt.” „Nem törődöm vele – mondottam – én maradok.” Azonban a rémhírekből már nekem is sok volt. Este összeültünk tanítónőnkkel, aki visszatért eredeti tervéhez, amiről pedig már annak előtte letett, a meneküléshez. Elmondta, hogy gyülevész hadseregről hallott, mely jön Karcag és Kisújszál ás felől, és kiirt minden intelligens embert. Szegény feleségemnek sok volt már ez a minden bokorból felhangzó „hiteles értesülés”. Kérdezte tőlem, használok-e valamit egyházunknak azzal, hogy mikor mindenki elmenekült, én itt maradok családommal a veszedelemben? Mondtam

neki, hogy fogadok fuvarost, még mindig nem késő, elmehetnek a gyerekekkel és

Zsófikával (tanítónő neve) Budapestre az öcsémhez. Erről feleségem hal ani sem akart. És most jött egy óra, amit szeretnék kitörülni életemből. Hajlottam a szóra. Kocsi után mentünk, hogy elmegyünk mindnyájan. Ugyanazt a kocsi akartuk, amelyik reggel áthozta holminkat, özv. Polyik Jánosinéjét. A kocsis is ugyanez lett volna, Gönczi József. Gönczi Jó-

zsef hosszas kapacitálás után jött volna, azonban felesége nem engedte. Ajánlotta azonban Szászi József újszentgyörgyi gazda kocsiját. Szászi József ugyanis rendszeresen foglalko-zott fuvarozással. A református templom útjának végénél kellett elmennünk Szászi József háza felé! Mikor a templom utcájához értünk, hirtelen megszilárdultam. Megál tam és azt mondottam: „Nem megyünk sehova! Még most kimegyek F. Nagy Imréhez. Ő többet tud minden rémhírterjesztőnél, és talán még kocsit is ad.” Ekkor már sejtettem azt, hogy maradunk. (F. Nagy Imre az újszentgyörgyi református társegyház főgondnoka, ki a templom és iskolaépítéshez a vályogot, 60000 téglát és egyéb építési anyagot (2 köbméter épületfát), több száz pengőt adományozott, s az iskolát tüzelőanyaggal minden évben el átta.

A tiszaszentimrei református egyházat is ál andóan segélyezte, a legnagyobb harang ott az ő adománya volt, és a kunmadarasi toronyban is az egyik harang az F. Nagy családtól származott. Én kétszeres komaságban voltam vele.) Elmentem tehát F. Nagy Imréhez. Vacsoránál elbeszéltem neki mindent. Kérdeztem, mit tud? Semmit sem tud. Kérdeztem, hogy nekem, mint papnak, mit tudna tanácsolni? Nem tud semmit sem tanácsolni, ellenben ő

marad, őt innen az apja házából senki és semmi ki nem hajtja. Említette azt is, hogy Kunmadarason mindkét lelkipásztor ott maradt. Megszégyenülten hallgattam egy – bevallom

– nálam erősebb lelkű embernek szavait. Kijelentettem, hogy én is maradok. Megbeszél-tük, hogy bemegyünk másnap külön Kunmadarasra érdeklődni. Nagy megkönnyebbülés-

sel mentem haza és kijelentettem, hogy maradunk. Tanítónőnk, Erdei Zsófia, szintén úgy nyilatkozott, hogy akkor ő is marad. Másnap, október 10-én bementünk Kunmadarasra.

– 22 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Meglátogattuk a két lelkésztestvért, Tóth János és Szilágyi Árpádot. „Mit tudtok?” „Semmit. Isten kegyelmére bízzuk magunkat.” Kimentünk ezután a községháza elé, ahol összegyülekezett a kun község eleje és tárgyalták az eseményeket. A legszenzációsabb hírt a jegyző hozta, akinél a német ezredes lakott. A német ezredes ugyanis azt hazudta neki, hogy Sárrétudvari körül megsemmisítettek egy nagyobb orosz sereget, Karcagot visszafoglalták, s nyomják az oroszokat a Tisza felé, még ma el kell érniük Nagyváradig, és meg nem állnak Moszkváig. (Kb. mikor azt mondta, az oroszok benn voltak nemcsak Karcagon, hanem Karcagtól 10 kilométernyire északon a karcagi fürdőnél, a Bereknél és másnap bevonultak Derzstomajra és Újszentgyörgyre.) Hazamentünk. Még aznap délután átmentünk feleségemmel újra Derzstomajra egyet-mást kézben áthozni. Két nagyobbik gyermek, a 7 éves Bandi és a 6 éves Miklós annyira könyörgött, hogy magunkkal vittük. (Meg is bántuk később.) Fajt Mihályné szülésznő szólt, hogy a tisztelendő úr üzent, hogy keresz-teljem meg, ha lesznek római katholikus újszülötteket is. Kreskayné még mindig nem tudott elmenni, mert a tanácsos még mindig nem rendelt neki kocsit. Ilyen kirendelés ment, míg az elöljáróság itthon volt, de mihelyt elment, a hatósági kirendeléseket nem lehetett foganatosítani. De már megegyezett Fazekas Sándor hentessel, aki vál alkozott arra, hogy éjszaka elszállítja a Tiszáig. Feleségemnek még titokban megmutatta, hol ásta el a legdrá-

gább holmijait, és kérte, ha nem jönne sokáig haza, vegyük fel azt. Felpakolva visszamentünk Újszentgyörgyre. Útközben a gyerekekkel csaknem gépfegyvertűzbe kerültünk. Egy német autó jött Kunmadaras felől a földúton. Két orosz, vagy angol repülőgép észrevette és gépfegyvertűz alá vette már a földúton. Nagy nehezen kivergődött a kövesútra, és vágtatott Tiszaszentimre fele abban az irányban, amelyben mi mentünk. Az utolsó pil anatban dobtuk el csomagjainkat és lehasaltunk az út mellett a szántóföld szélén. A kövesúton pedig – néhány lépésnyire – szikráztak a lecsapódó gépfegyvergolyók. Nagy nehezen ha-zavergődtünk. Másnap, október 11-én szerdán nevezetes esemény történt. Az orosz csapatok bevonultak Derzstomajra és Újszentgyörgyre már a reggeli órákban. Kunhegyes felől jöttek. Barátságosak voltak. A Kunhegyesről Derzstomajra jövőket felvették autóikra. Senkit sem bántottak, s bíztatták az embereket, hogy ne féljenek. Kreskeyné – szerencsétlenségére – az utolsó órákban el tudott menni Tiszaderzs felé kerékpáron, és a Tiszán csónakon ment át. Újszentgyörgyre még ugyanezen órában mikor Derzstomajra, bejöttek az orosz csapatok. A kövesútfélen fekvő temetőben táboroztak le. Néhányan bejöttek Újszentgyörgyre is egy gépfegyverrel, és annak legnagyobb pontján, az Angyalparton, Ko-vács István szénakazlán helyezték el a gépfegyvert, mert Kunmadarason még benn voltak a németek, és tartottak tőle, hogy az abádi földúton feljönnek. A Derzstomajt és Újszentgyörgyöt megszálló orosz csapatok aztán másnap csütörtökön éjjel kihúzódtak a Magyary-tanyára, mert német támadásoktól tartottak. A Magyary tanyán aztán ál ásokat is készítettek. Valóban be is jött két német tank Kunmadaras felől az esti órákban Derzstomajra, leadott egy sorozat lövést a Magyar tanya felé, elvágta a Derzstomajon keresztülhúzódó orosz tábori telefonvezetéket, és azután eltávozott. A derzstomaji lelkészlakásra két orosz katona ment, de nem nyúltak semmihez, csupán a rádiót tették használhatatlanná. Újszentgyörgyi lakásomra orosz katonák sohasem jöttek be, bár a többi lakásban mindenütt többször is jártak, német katona után kutattak. Október 13-án pénteken egy nagy félreér-

– 23 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

tés keletkezett. A bevonuló orosz csapatok sebesülteket hoztak magukkal, akik közül négy, köztük egy 33 éves tábornok, Derzstomajon meghalt. A parancsnokság lelkészi szolgálatot óhajtott igénybe venni, és ezért egy őr útján engem kerestetett. A katona semmit se tudott magyarul, és így kézzel-lábbal mutogatott, a pópának öltözni kell papi ru-hába azt úgy mutatta, hogy nyaka köré kört kerített, amit aztán egyesek felakasztásra magyaráztak, és engem eltagadtak, azt mondták, hogy elmenekültem Dunántúlra. Ké-

sőbb aztán akadtak, akik tudván oroszul, megmondták, hogy én a másik templomnál, Újszentgyörgyön vagyok. Talán az idő előrehaladta, vagy más okok miatt, nem tudván, de az orosz parancsnokság elejtette a temetésnél az én igénybevételemet. Eltemették a négy halottat az iskola előtt, leventezászló körül. Azonban a községi szülésznő, aki szintén a félreértők között volt, nem hagyta annyiban a dolgot, megkérte Vas József

derzstomaji lakost, hogy jöj ön át Újszentgyörgyre, mondja meg nekem, hogy fegyveres katonák keresnek és fel akarnak akasztani, ezért meneküljek ki valami tanyára. Vas József bácsi aztán át is lopakodott (mert Újszentgyörgy felé még nem volt szabad a közlekedés a hadihelyzet miatt) és alaposan ránk ijesztett. Én arra gondoltam, hogy Mester István volt mezőőr, akit a nyáron részegeskedés és egyéb jogtalan cselekedet miatt az én pana-szomra tettek ki a községből, és azóta nem is köszönt nekem, beárult valami koholt váddal. Mit volt mit tenni, úgy ahogy voltunk, egy-két csomaggal kiszaladtunk egyik tiszaszentimrei tanyára, Pápai Sándor uramhoz, aki nagy tisztelettel, szeretettel fogadta a családot. Itt segítettünk a gazdasági munkákban. Október 15-én a gazda egyik fiatal rokonával bementem Kunmadarasra, ahova bevonultak már az orosz csapatok (Tiszaszentimre már üres, gazdátlan volt, Tiszaszőlősön és Tiszafüreden még németek voltak). Ott megtudtam, hogy a két református lelkipásztornak semmi különös bántódása nem volt, ellentétben azzal az újszentgyörgyi rémhírrel, hogy elvitték volna őket. Öt napig tartózkodtunk Pápai Sándor tanyáján. Közbe kíváncsi emberek érdeklődni kezdtek, hogy ki az az úri család, aki a gazdánál lakik, a kíváncsi érdeklődők között volt a gazda egyik szomszédja és haragosa, akinek kíváncsisága nagyobb volt a haragjánál, és felesége eljött meglátogatni a gazdát. Én erre azt mondtam Pápai Sándornak: „Nézze Pápai uram, én tovább nem bujkálok, hanem visszamegyünk az Újszentgyörgyön levő lakásunkba. Ha akarnak, akasszanak fel, de azt nem akarom, hogy maguknak is bajuk legyen miattam.” És otthagy-tuk Pápaiék vendégszerető házát és visszamentünk Újszentgyörgyre. Nem keresett addig se, azután sem senki. Viszont a derzstomaji lelkészi lakásra a parancsnokság beköltöztetett két katonát, akik templomunk tornyában, hova a tábori telefon is be volt vezetve, őrséget teljesítettek.

Engem az újszentgyörgyi községi tanács október hó folyamán egyszer beosztott ro-

botra. El is mentem egy nap Kunmadarasra utat takarítani a többi robotosokkal, mikor azonban a felügyelő orosz tiszt megtudta, hogy én lelkész vagyok, megmondta a tolmácsnak, hogy nekem nem kell jönni, én minek jövök ide!? Október vége felé a toronyőrség kiköltözött a lakásomból, mert elvonult az a néhányszáz főnyi csapat, mely Derzstomajt tartotta megszál va. A lakásomban megőriztek mindent, azonban utánuk a lakás 2 napig őrizetlen volt, és a lakosság garázda elemei bejártak a toronyőrség által nyitva hagyott hátsó ablakon, és igen sok ruhaneműt elvittek.

– 24 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

November első hetében kezdtük átjárni a lakást rendbe hozni. November

11-én elmentem a Magyary kastélyban lakó parancsnokságra, és engedélyt kértem

az istentisztelettartásra és harangozásra. Egyben a teljes átköltözést megcsináltuk né-

hány nap alatt. November 12-én megtartottuk a felszabadulás utáni első istentiszteletet Derzstomajon és Újszentgyörgyön. (Októberben, a hadi események idején csak kereszteltem). Egyben feltételesen a következő vasárnapra úrvacsorát hirdettem. Úrvacsoraosztás azonban elmaradt, mert nem kaptunk bort. (A következő úrvacsoraosztásokat azonban már megtudtuk tartani, pl. 1944. karácsonyra özv. Öcsödi Gáborné, böjti és húsvéti úrvacsoraosztásra egy nálam látogatást tevő orosz kaptány adott bort.) Következő vasárnap, azaz november 19-én hajnalban átjött Újszentgyörgyről Gorzás Sándor községi tanácsnok az orosz katonai parancsnokság azon rendeletével, hogy menjek le Tiszaszentimrére istentiszteletet tartani, keresztelni, temetni és azután minden vasárnap menjek be, míg nem lesz lelkipásztor. Örömmel tettem eleget a rendelkezésnek. Természetesen Derzstomajon az istentisztelet elmaradt, helyettem a feleségem tartott áhítatot. Újszentgyörgyön elvé-

gezve az istentiszteletet, begyalogoltam Tiszaszentimrére és fél 11-kor megtartottam az istentiszteletet, megkereszteltem 4 gyermeket és délután eltemettem Göda Sámuel református egyháztagot. Egyben úrvacsorát is hirdettem a következő vasárnapra. Következő

vasárnap azonban már nem kellett mennem, mert még azon a héten hazajött Molnár

Elemér lelkipásztor. November 20-án, miután a községtől tüzelőt kaptunk, megkezdtük a tanítást az újszentgyörgyi iskolánkban. Egyelőre a római katholikus gyermekek közül 16-an hozzánk jártak néhány hónapig, mert a római katholikus iskola tanítói elmenekültek. November 28-án elmentem Tiszaderzsre, hogy a megkeresztelendő gyermekek után érdeklődjek. Elöljáróság még nem volt. Templom tetejének egy részét levitte Túlatiszáról beirányított srapneltalálat. Szülésznőt kerestem, de az is elmenekült. Egyed Márta védőnőt kerestem, aki a Szilassy-féle vincellér lakásban Kulóz Miklóséknál rejtőzködött. A háziak és a védőnő a tiszaderzsi ál apotokról siralmas képet festettek. A lakosság egy része, köztük a legjobb gazdák az uradalmakat tisztviselőlakásokat rabolták. Kirabolták az otthon maradt kis szatócsok üzleteit is. Egyik 20 holdas módos gazda pl. elment kézi taligával Túrai Kálmán kántortanító lakására, és rakni kezdte a fát. „Miért viszi az én fámat?” – kérdezte a néhány hetes gyermekágyas Turainé. „Mert nekem ez kel ” volt az egyenes és határozott felelet. Nem menekült el a tisztviselők közül Egyed Márta védőnő, Turai Kálmánné, Ács Katalin tanítónő. Ezeknek a női becsületük forgott kockán, azért padlásról-padlásra való menekülés volt az életük. Közben az ő lakásukat is, csaknem teljesen, kifosztotta a lakosság. Hívtam Derzstomajra a védőnőt, amit ő el is fogadott. Megtudtam azt is, hogy 12

kereszteletlen gyermek van. Mivel mindet fel nem járhattam, egy gyermek útján üzentem nekik és meghagytam, hogy 2 nap múlva, azaz november 30-án újra eljövök, és addig adjanak hírt egymásnak, hogy 30-án délelőtt 11 órára a templomba hozzák el a megkeresztelendő gyermekeket. Érdeklődtem a lelkészlakásról és megtudtam, hogy tábori konyha van benne. Mivel közben az idő eltelt, a védőnővel visszaindultunk Derzstomajra. 30-án aztán újra felkerekedtem, és bementem Derzsre. Kilenc gyermeket tényleg el is hoztak és azokat megkereszteltem. Egyben kihirdettem, hogy december 10-én újra eljövök istentiszteletet tartani.

– 25 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

December 10-én 2 órára újra bementem Tiszaderzsre. Ekkor már otthon volt Ne-

mes István igazgató tanító, és ő teljesítette a kántori szolgálatot; Máté 12;33 alapján pré-

dikáltam. Kinyilvánítottam, hogy másutt az otthon maradt tisztviselőket legalább megbecsülték, de Tiszaderzsen, hol a három legkisebb maradt otthon, ezeket is kirabolta az utolsójukból is a lakosság. A volt kurátor módos özvegyét, jól körülírva egyenesen kipré-

dikáltam, mert az nem volt hajlandó a mindenéből kifosztott, és padláson, szalmán háló védőnő neki átadott pokrócait visszaadni. Egyben karácsonyra istentiszteletet és úrvacsoraosztást hirdettem, de azt már a közben hazaérkező Szappanos Károly lelkipásztortestvér tartotta meg, illetve szolgáltatta ki. Másnap jelentkeztem a derzsi orosz katonai parancsnokságon és kértem, hogy Derzstomajon az iskolamegnyitást mozdítsák elő azzal, hogy fáról gondoskodjanak. Megígértem, hogy addig, míg tanító nem lesz, én feleségemmel vál aljuk a tanítást. Megígérték és ígéretüket be is váltották. Egyben kiadták a rendelkezést, hogy nálam Derzstomajon tartózkodó védőnőnek be kell jönni Derzsre, és az elmenekült szülésznőnek hivatását is betölteni. Biztosították, hogy elrabolt bútorait karhatalommal előkerítik, lakásról, fizetésről számára gondoskodnak. Másnap be is kísértem a védőnőt.

December 14-én aztán megjelent nálam Tóth János igazgató tanító, az orosz parancsnokság által kinevezett járási iskolafelügyelő a derzstomaji iskolamegnyitás és ideiglenes ta-nítói kinevezések ügyében. Én nem voltam otthon, Kunmadarason jártam az ottani lelkipásztornál az egyházmegyei lelkésztársak sorsáról érdeklődni. Meghagyta azonban Tóth János iskolafelügyelő, hogy menjek be hozzá Kunhegyesre. Másnap be is mentem hozzá Kunhegyesre, és megkaptuk az ideiglenes tanítói kinevezést: özv. Tóth Istvánné Nemes Erzsébet és én. Másnap bementem Tiszaderzsre, kihoztam özv. Tóth Istvánnét. Miután a fát is hamarosan megkaptuk, december 30-án meg is nyitottuk a derzstomaji községi iskolát, melynek 3 hétig voltam tanítója. Mikor Balázs Istvánné és Kocskay Ferencné tanítónő

hazajöttek, átadtam nekik a tanítást.

Egyébként október hó folyamán elveszett Derzstomajon egy fehér ajoúr és áttöréses mintájú úrasztalterítő Zsadon Sándor lelkipásztor adománya, békebeli vételára 40 pengő, ennek nyomára nem akadtunk, de minden valószínűség szerint az ellopása polgári kezek munkája; elveszett továbbá egy fehér hímzett vászon katedraterítő, özv. Kökényessy Endréné adománya, békebeli értéke kb. 15-20 pengő, egy darabját egy kis karon ülő gyermek fején, név szerint Csőrögei Mártonné született Tolnai Katalin római katholikus val ású asszony gyermekének fején főkötő alakjában láttuk viszont. 1945. január hó folyamán két kóbor katonaszökevény féle lefosztotta az újszentgyörgyi iskola padlásán lévő színpadról a molinót, 34 métert. Egyéb kár egyházi javakban nincs. Anyakönyvek, naplók, stb. megvannak.

1945. év rövid története

Lelkipásztor és a református iskola tanítójának személyében nincs változás. Február hónapban egyhangúlag megválasztottak termelési bizottsági elnöknek, melyről azonban augusztusban lemondtam, mert akadályozott az egyházi munkában. Májusig fizetésem nem volt, azért magántanítványokat vál altam (7) és azokból éltem. Nyáron kapott az egyházközség földreform útján 13 kataszteri hold földet. (Megjegyzés: jó lesz ez a 13 kataszteri hol föld a díjlevél elértéktelenedett helyi készpénzjárandóságnak pótlására.) Áprilisban

– 26 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

megalakultak Derzstomajon a politikai pártok, és pedig a Nemzeti Parasztpárt és a Szoci-

áldemokrata Párt. Én a Nemzeti Parasztpártba léptem, de politikával nem foglalkoztam.

A Szociáldemokrata Párt a nyár folyamán átalakult Kisgazdapárttá, melyben jóval többen vannak reformátusok, mint a Nemzeti Parasztpártban, mely utóbbi pártban engem idő-

közben titkárrá is megválasztottak. Nyár folyamán megalakult a Független Kisgazdapárt ifjúsági csoportja is, a Madisz, mely utóbbi díszelnökének is felkért, de nem fogadtam el, mert ifjaink nagyobb százaléka a másik pártban van. November 4., a nemzetgyűlési képviselőválasztások óta már Leányegyesületbe sem jönnek a leányok. Helyzet: Újszentgyörgyön és a tanyákon népszerűségem változatlan, Derzstomajon azonban gyülekezetem egyrésze az utóbbi hónapokban nem szeret a párttagságom miatt. Ez meg is látszik a templomlátogatottságon. Elfelejtették, hogy 11 éve egyházszervező, egyházi épületek építője, az egyházunk érette nélkülöző lelkipásztora, kántora és harangozója voltam egy személyben.

Ha ez így megy tovább, helycserén fogok gondolkodni.

Folyamatban van Derzstomaj politikai különválása, nagyközséggé alakulása (ez

ideig puszta volt), melyet évek óta én hangoztattam és tartottam napirenden, s én is indítottam meg.

Egyébként az egyházközség háztartásában is változás állott be: uradalmi cselédpárbérek megszűntek, mert az uradalmakat felosztották, köztük 2 református uradalmat is. Június 10-én javaslatomra a presbiteriumaink megszűntették az egyházi adót, és az egyház szük-ségleteit az önkéntes adományok bázisára helyezték. Az önkéntes adományok bőségesen fedezték nemcsak a rendes szükségletet, hanem még a 13 kataszteri hold 10 évi törleszté-

sének az első évi részletét is. Ugyancsak június 10-én megváltotta a presbitérium az utolsó stólamaradványt, a temetési stólát. (De hiába szűntették meg, mert minden ellenkezésem dacára, egy évben sem kaptam – értékben sem – annyi stólát, mint 1945. évben.)

Újszentgyörgyön nehéz tétel lett az iskolafenntartás. A szegény kis lélekszámú társegyházközség eredetileg sem bírta, az iskolaszervezés óta, még 20 %-át sem fedezni költ-ségvetésének. Azonban nem volt semmi baj: tüzelőről a főgondnok gondoskodott, a többi teher pedig nagyrészt az én vál amat nyomta. De mi volt az én 400 pengős ál amsegélyem-ből havi 30-40 pengőt elszakítani?! 1945. év őszén már nem kaptunk F. Nagy Imrétől tüze-lőt. Az én fizetésem pedig, mint minden tisztviselői fizetés, a létfenntartásomnak csak igen csekély részét fedezi. De még így is kénytelen vagyok, míg Isten erőt ad erre, segíteni, amíg az iskola a miénk, annál is inkább, mert az iskolát, felsőbb józanul látók figyelmeztetése ellenére is, én szerveztem, amint igen helyesen kifejezték levegőbe építettem. Azonban az egyháznak kára ebből nem származott, sőt az iskola 9 év alatt sok hasznos munkát végzett, és megszüntetése esetén is esetleg értékes épületek maradnak az egyházközség birtokában.

Dr. Kökényessy András

lelkipásztor

– 27 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Dévaványa

1939. június havában Törökszentmiklóson volt a Hevesnagykunságú egyházmegye lel-

készegyesületének közgyűlése, amelyben Gaál István esperes azt mondotta, ősszel kitör a háború Németország és Lengyelország között és azt mondotta, hogy azt Németország okvetlen elveszíti. Rögtön az a balsejtelmem támadt, hogy Magyarország is bekerül ebbe a háborúba s végig fog rajtunk szántani a háború tüzes ekéje. Ettől a gondolattól nem tudtam többé szabadulni, még akkor sem, mikor a harcok a Don és Volga vidékén a né-

metekre a legkedvezőbb kilátásokkal folytak.

És mennyire igaz lett ez a sejtelem.

1944. szeptemberében már ide hal atszott Várad-Szalonta felől az ágyúzás. E hó derekán már a menekülés is megkezdődött. A szalontai menekültek pánikszerű helyzetet teremtettek. Szeptember 26-án már mindenki a menekülésre gondolt, mert mindenki azt hitte, hogy másnapra már itt lesznek az oroszok. De Vésztő alatt az erre tartó partizáncsapat elkanyarodott Békés felé.

Egyheti csend alatt a hul ámok lecsendesültek, s október 6-án reggel még nyugodtan ünnepeltük az aradi vértanúk emlékét. Délután azonban megindult a menekülés. Mivel én már előzőleg is többször kijelentettem, hogy híveimmel együtt maradok a harcok idején is, annak tudatában szombaton hajnalban fél 3 órakor áthívatott a főjegyző a köz-ségházára, hogy elbúcsúzzon tőlem, s értesített a várható események felől. Közölte, hogy reggel 4 órakor indulnak Jászárokszál ásra – Dévaványán nagy harcokra van kilátás.

Rommel vezérezredes 12 hadosztál yal jön Szarvas-Kisújszál ás felől, Dévaványát addig kell tartani, míg ezek a német csapatok megérkeznek. Rövid búcsúzás után hazajöttem, s Isten kezébe tettem le magam, családom s híveim sorsát. A reggeli istentiszteleten csak kevesen vettek részt. Istenhez esedeztünk, s könyörülő kegyelmébe menekültünk. Lehet, hogy holnap ilyenkorra már béke előtt ál unk. Uram bocsásd meg bűneinket, s szabadíts meg minden veszedelemtől.

Földessy Zsigmond főbíró egy hirdetményt hozott a reggeli időben, melyet az el-

menekült elöljáróság hagyott itt, hogy doboltassuk ki; a szövege ez volt: az elöljáróság az éjjel elmenekült, az oroszok a mai napon megérkeznek, aki akar, meneküljön. Ezt így kihirdetni nem lehetett, így alakítottuk azért át: az elöljáróság az éjjel elmenekült, mert Dévaványa a mai nap folyamán az oroszok kezére kerül. Mindenki őrizze meg nyugalmát, felesleges beszédektől és szeszes italok használatától tartózkodjék.

Körösladány és Gyoma felől szüntelen ágyúzás és gépfegyvertűz hal atszott. 11 órakor az oroszok bombázták Dévaványát. Pap Zsigmond kőműves és Patkós Imre háza

között az utcán esett le 2-3 kisebb bomba, páran könnyebben megsebesültek. Délután magyar és orosz patrulok lövöldöztek a piac körül egymásra. Estefelé a Vadkacsa és a Csatári ház között magyar csapatok fejlődtek fel az orosz csapatok feltartoztatására. Oda-ment néhány ember és kérte őket, ne próbálkozzanak a község közepén, úgyis hiábavaló minden. Vagy 50-60 katona lehetett. Megértették és indultak a város széle felé. Alkonyat-

– 28 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

kor a magyarok géppuskát vittek a toronyba. A lakosság tömegesen menekült a tanyákra.

Este már csend borult a községre. A szomszédok összebújtak egy-egy jobb pincében vagy légvédelmi árokba. Imádkozva töltötték az időt. 2 ágyú a Bogyatelepen a téglagyárnál állott, s vele félszázadnyi katona. 10 óra tájban lőttek a géppuskával a toronyból s az ágyúk a Bogyatelepről. Az oroszok nyomban válaszoltak. A Grünfeld háznál egy magyar autót eltaláltak s abban 2 tiszt halva maradt. A visszavonulók teherautóra tették a 2 halottat, s elmentek vele. Este fél 11 órakor jöttek be az oroszok a Piac térre. Barátságos hangon bíztatták a népet, ne féljenek, nem lesz senkinek sem semmi baja. Iszonyú dübörgés volt ezután hal ható. Reggel 7 óráig tankok vonultak át, Antalfy ál atorvos megolvasta, percenként 4

tank haladt el. Tehát reggelig kb. 1600-1700 tank mehetett át Dévaványán.

Gyönyörű napfényes vasárnap derült ránk. Tankok, gépágyúk, autók száguldoztak át rajtunk. Senkinek semmi bántódása. Egy-egy orosz katona hozzánk jött a várakozás elé, s bíztatott, ne féljünk, senkinek sem lesz semmi baja. Az emberek ajkáról hálatelt szavak szál tak az ég felé Istenhez, aki a nehéz éjszakán megmentette a községet és lakosságát a halál torkából.

Különösen jól esett val áskülönbség nélkül, hogy velük maradtam. Hogy is mentem

volna el szülőföldemről, apám-anyám sírja mellől, akik éppen akkor állottak mellém, mikor 2 és fél évi ál ásnélküliség után a legnagyobb elhagyatottságban voltam. Gyönyörű

templomunk pásztorává tettek, s íme, áll a templom és a hívők. Legyen áldott az Úr neve!

Már napközben jelentkeztek az első foglyok, akiket az oroszok mind szabadon bo-

csátottak. Megérkezett az első kórház is, amely után egész november 20-ig itt maradt. 28

nagy épületben, egyik másiknak az udvarán sátrakban is, volt idő, hogy 2000-en felül volt a sebesültek száma. A lányok sebesült ápolók lettek, az asszonyok sütöttek-főztek, robo-toltak a férfiakkal együtt. A vasárnapi csendes időt mozgalmas napok váltották fel. Hétfőn este megérkezett a train és a tartalék sereg. Kedden legalább 1000 katona volt Dévaványán.

Lakásomban is egy orosz generális szállott meg. Engem pár perc alatt kidobtak a lakásomból. Éjnek idején kellett szál ást keresni. Dr. Sándor Imréné fogadott be a feleségemmel.

Két nap, két éjjel voltunk távol. A generális adjutánsa egy papírlapot vett fel az irodában, ahol a generális lakik, ennek a papírlapnak is itt kell maradnia. Igaza volt, az a papírlap meg itt maradt, de az egyéb?! De ez a háborúhoz tartozik. „Pusztulást kell venni magunkra.

Kedvezz Uram és könyörülj, veszedelmünkön ne örülj.”

Hogy Dévaványa teljes épségben esett át a megszál áson, illetve a harci napokon, azt lehet a szerencsének tulajdonítani, mi azt mondjuk Isten meghallgatta könyörgésünket és irgalmas volt hozzánk. Pedig az volt a haditerv, hogy Dévaványán tartóztatják fel az orosz hadsereget, míg Rommel Szarvas és Kisújszál ás felől 12 hadosztálynyi seregével megérkezik. A gyöngyösi tüzérezred volt ide vezényelve Sarkadról, amelynek egy-egy ütege a Pocoson, a Pajor kútnál, a Piacon és a Bogyatelepen vert volna ál ást. Mikorra azonban ez a tüzérezred a Kőröshöz ért, a hidak már úgy Körösladányban, mint Gyomán az oroszok kezében voltak. Ez az egész tüzérezred fogságba jutott. Így menekült meg a pusztulástól Dévaványa, s úgy jutott feltartóztatás nélkül az orosz hadsereg hatalma alá és oltalmába.

A németekkel Kisújszál áson találkoztak, ott aztán napokig dúlt a harc nagy pusztulással, ami eredetileg Dévaványának volt szánva.

– 29 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Mindazáltal áldozat nélkül nem ment. A Dévaványán áthaladt menekülők közül meg-

halt 3, Dévaványa védelmében elesett 20 katona, 4 polgári egyén a háborús izgalmak kö-

vetkeztében öngyilkos lett, 1 fiú sebébe belehalt, melyet testvére védelmében kapott, 12

halt meg szívbajban a háborús harcok izgalmai közben, 2 fiú fel nem robbant lövedékek későbbi robbanása során halt meg, 1 leány pedig elmebajt kapott.

A vöröshadsereg első parancsnoka október 12-én érkezett meg. Azonnal hivatott, s úgy nekem, mint a római katholikus káplánnak, Szörényi Lászlónak igazolványt adott, mely szerint minden funkciót szabadon végezhetünk, úgy mint az előtt, harangozással együtt. Vasárnap, október 15-én délelőtt fél 10 órakor volt az első istentisztelet. Mindössze 12-en voltunk. Részint a robot, részint a félelem miatt nem mertek az emberek templomba jönni. Délután templomból kijövet hallottuk az örömhírt, hogy Horthy kormányzó letette a fegyvert. Szomorú azonban, hogy Szálasi nyomban magához ragadta a hatalmat, s pél-dátlan kegyetlenséggel folytatta a háborút.

A harangozással azonban sokáig baj volt. A sebesülteket izgatta. Úgyhogy csaknem karácsonyig nem volt csak pár perces harangozás. A temetés egészen újévig csak a sírnál volt megengedve. Oda hozták ki robotos kocsival a halottakat. A hétköznap reggeli kö-

nyörgéseket adventben kezdhettük meg.

Az istentiszteleteknél is jobb szerették volna, ha az csak egy rövid imából állott volna.

Sigulenszki Dusán tolmács segítette győzelemre ál áspontunkat, mely szerint a református istentisztelt központja a prédikáció. Ezt az oroszok aztán elfogadták, sőt előmozdították azáltal is, hogy karácsonykor az úrvacsorához a bort az orosz katonai parancsnokság adta, orosz katonák is eljártak a templomba, akiknek bibliai ismeretük igen meglepő volt.

Az iskolákat 1944. november 26-án nyitottuk meg az orosz parancsnokság intézkedé-

sére. Az iskolázást a régi keretek között hitval ásos nevelő módszerben folytattuk.

November végén tűnt fel Dékán Imre, aki Monori Imrével a kommunista párt szer-

vezéséhez fogott. Decemberben már Dévaványa népbiztosának adta ki magát, később

Moszkva megbízottjaként, végül mint Sztálin elvtárs helyettese működött. 4 hónapon át tartotta, mint rendőrparancsnok terror alatt Dévaványát, szembe szál va magával a debreceni kormánnyal is, míg végre megsokal ták a hatalmaskodását, s Debrecenben őt magát is letartóztatták.

Dévaványa, 1945. július 27.

Vass Antal

lelkipásztor

Földessy Ferenc

főgondnok

– 30 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Kimutatás a dévaványi református egyház elveszett ingóságairól az 1944. év október 7.- november 20. napjaiban.

Templomból:

2 darab zöldesszürke bársony aranyrojtos terítő, 1 darab zöldbársony úrasztali terítő

1834. évből, 1 darab fehér, rojtos úrasztali terítő, 2 darab kalotaszegi kézimunka terítő

úrasztalára, 2 darab szalvéta, 2 darab 3.50 méter hosszú, 1.20 centiméter széles terítő (fekete), 1 darab piros, aranyhímzésű szószékterítő, 1 darab 2.80 méter hosszú, 1.50 széles zöldposztó terítő úrasztalára, 1 darab aranyrojtos fehérselyem szalag harangokról, 3 darab fehér, fekete szegéjű 8.40 méter hosszú s 1.50 méter széles porvédő terítő, 3 darab nagy petróleum lámpa, 4 darab 300-as égő, 10 darab 100-as égő, 12 darab 60-as égő, 8 darab 40-es égő, 1 darab árammérő óra.

Lelkészi irodából:

1 darab összecsukható vaságy sodronybetéttel, 2 darab párna 2-2 huzattal, 1 darab paplan 2 huzattal, 2 darab lepedő, 3 darab pokróc, 1 darab egyház kerületi térkép, 2 darab vil anyfőző, 3 darab 60-as vil anyégő, 65 darab könyv a parochiális könyvtárból, 3000 darab különböző nyomtatvány.

Gondnoki irodából:

1 darab 3 méter hosszú s 1.50 széles asztal, 1 darab 3 méter hosszú pad kartámlával, 2

darab 1 méter hosszú 70 centiméter széles 50 centiméter magas láda, 1 darab középnagy páncélszekrény, 1 darab az egyházi birtokokról térkép, 2 darab fejsze, 2 darab lapát, 2 darab fűrész, 2 darab vasveder, 5 darab vizeskanna, 1 darab poroló kefe, 1 darab olajszivaty-tyú, 5 darab ajtó, 15 darab seprű.

Segédlelkészi szobákból:

2 darab ágyfa, 2 darab szalmazsák, 2 darab asztal, 2 darab szekrény, 2 darab könyv-

ál vány, 8 darab szék, 2 darab vasveder, 2 darab vasmosdó zománcozott tálakkal, 2 darab fogas, 4 darab szőnyeg, 2 darab vizeskanna, 3 darab függöny.

Lelkész lakásból:

5 darab fekete nadrág, 1 darab reverenda, 18 pár férfi fehérnemű, 4 pár férfi cipő, 16

pár férfi harisnya, 6 pár frott törölköző, 6 pár férfi hálóing, 24 pár férfi zsebkendő, 3 pár borotva, 1 pár zsebkés, 2 pár kosztüm, 3 pár női ruha, 6 pár kendő, 4 fejsze, 2 nyakravaló, 8 pár női harisnya, 3 pár női cipő, 12 pár női fehérnemű, 3 viselő női ruha, 10 pár női és férfi téli és nyári kesztyű, 6 pár finom ágyhuzat, 24 pár evőeszköz, 10 kilogramm szappan, 15 kilogramm szalonna, 16 kilogramm szalámi, 4 üveg uborka, 10 kilogramm baracklek-vár, 10 kilogramm szilvalekvár, 10 kilogramm zsír, 300 darab tojás, 6 kilogramm gríz, 15

liter bor fonott üvegben, 6 darab konyha ruha, 2 vég vászon, 16 méter ruhaszövet (8 és fél méter férfi, 7.5 m női finom szövet), 2 bárd, 2 balta, 1 fűrész, 2 teknő, 4 ásó kapa, 50 kilogramm alma, 25 kilogramm dió, 150 kilogramm szőlő, 20 mázsa búza, 25 mázsa zab, árpa,

– 31 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

6 mázsa hereszéna, 5 mázsa tűzifa, 3 mázsa napraforgó, 2 mázsa borsó, 1 darab finombőr-tárca, 3 darab aprópénztára, 2 darab ezüst zsebóra duplafedelű, 6 a 20 kor. aranypénz, 3

a 10 kor. aranypénz, 160 a 5 P ezüstpénz, 20 a 1 Kor. millenniumi ezüstpénz, 12 a 5 Kor.

milleniumi és angyalos ezüstpénz, 5 a 5 Pengő szentistván ezüstpénz, 50 darab különböző

1-5 P ezüst külföldi és régi pénz, 5 darab ezüst és arany gyűrűk (2 ezüst, 3 arany), 1 darab ébresztő óra sárgaréz, 3835 pengő készpénz bankjegyekben, 40 darab baromfi.

Iskolákból:

48 darab á üléses pad, 19 darab á 3 üléses pad, 80 darab függöny, 25 darab szék, 12

darab asztal, 14 darab fekete tába, 16 darab Magyarország térképe, fele hegy és vízrajzú, 12 darab Európa térképe fele hegy és vízrajzú, 12 darab másvilágrész térképe, fele hegy és vízrajzú, 5 darab földgömb, 38 darab fogas 4-5 méter hosszú, 18 darab méter rúd, 5 sorozat súlymérték, 5 sorozat űrmérték, 22 darab víztartó faállománnyal, 22 darab vider, 22 darab kanna, 25 garnitúra kályhacső kb. 75 méter, 12 darab kályhaellenző, 25 darab köpőcsésze, 1 darab harmónium, 456 darab szemléltetőkép, 1600 darab könyv az iskola segélykönyvtá-

rából, 240 darab könyv a tanítói könyvtárból, 850 darab könyv az iskolai könyvtárból (ifjú-

sági), 8 darab szekrény, 3 darab sorozat és kémiai szemléltető eszközök tankönyv előírása szerint, 81 darab mosdó ál vány, 30 darab törölköző, 12 darab vil anykörte 60-as, 12 darab vil anykörte 40-es, 12 darab vil anykörte 25-ös, 30 darab kép.

Kultúrházból:

60 darab karszék, 30 darab pad, 20 darab kecskelábú asztal, 12 darab fogas 4-5 méter, 1 darab színpad, 1 darab függöny 15 négyzetméter piros szövet, 1 darab festett vászonfüggöny, 10 darab kulissza, 2 darab kétágú létra, 1 darab vil anyszellőztető, 3 darab százas vil anyégő, 4 darab 60-as vil anyégő, 6 darab 40-es vil anyégő, 8 darab 25-ös vil anyégő, 8

darab teremelválasztó bordafal, 1 darab rádió, 3 darab könyvszekrény kb. 600 darab könyv, 2 darab szekrény, 24 darab kecskeláb, 180 darab csésze tányérral, 20 darab abrosz, 2 darab á 20 literes teafőző lábas, 12 darab teás edény.

Az egyház tulajdona:

40 darab zászló, fele nemzetszínű, fele fekete, 5 darab létra (1 darab 6 méter, 1 darab 5méter, 3 darab 3 méter), 10 darab szénveder, 4 darab tartalék kályha, 125 méter kerítés, 2 darab temető kapu, 1600 darab fa átlag 1.50 mázsa akácfa, 8 mázsa hereszéna. Hadikölcsönkötvény 18000 korona, 7 darab takarékkönyv á 15 pengő, Dol ár annuitás könyv, készpénz kb. 12000 pengő.

Dévaványa, 1945. július 26.

Vass Antal

lelkipásztor

Földessy Ferenc főgondnok

– 32 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Fegyvernek

A több mint egy éve tartó német és orosz megszál ások, valamint a huzamosabb ideig tartó heves harcok alatt az első perctől kezdve mostanáig feleségemmel együtt hűségesen kitartottam őrhelyemen. Főútvonalon fekvő, külsőleg mutatós, de egyébként nedves, egészségtelen lakásunkat és hivatalos helyiségünket egész idő alatt megszál va tartották kölcsönösen a hadakozó felek, úgy, hogy az éjszakák nagy részét is széken ülve virrasztották át, még néhány nappal ezelőtt is. Ilyen körülmények között rendesen hivatalt tartani képtelenség volt. Sok fontos irodai munkám elmaradt, e jelentés készítése is azért, de más okok miatt is késik. Nagy anyagi kár nincs egyházunknak sem épületekben, sem berendezésben. Legérzékenyebb vesztesége még a német uralom alatt volt egyházunknak, mikor 3 kis harangunk közül a legnagyobbat, a 3 mázsásat leszerelték. Ez annál is inkább fájdalmas veszteség, mert a szerelők által bemutatott lista szerint, túlnyomórészt protestáns harangokat szereltek le, az itteni római katolikus egyház 5 harangja közül sem vittek el egyet sem. Iskolánkból a külső álló szekrényt, nagy pinpong asztalt könyvekkel, iratokkal, naplókkal, szórakoztató játékokkal együtt elvitték. 6 darab hosszú lócat, úgyszintén a táblákat, térképeket, szemléltetőképeket, a feltört beépített szekrényekből az ifjúsági, iskolai, tanítói és segélykönyvtár anyagát megsemmisítették. Kályha fedeleket, csöveket, templomból, iskolából elhurcolták. Templom és iskolaudvar kerítéseit tönkretették. Sokszor 70-80 gépe-sített jármű tartózkodott az említett udvarokon. Paróchiális könyvtár egy néhány kötetét feltüzelték. Irodaszereimet, több mint 1000 ív papírost, borítékot, írószereket szemünk láttára hurcolták el. Alsó, felső ruháinktól, egyéb nélkülözhetetlen ruhaneműktől tökéletesen megfosztottak bennünket. Fekete zászlók finom matériáját szintén elvitték. Egy pár úrasztali terítő is eltűnt, kegyszerekben kár nem esett. A személyemet ért kár aligha pó-

tolható valaha is, az egyházat és iskolát ért veszteség, ha az adók és haszonbére befolynak, idővel helyrehozható. Egy emberélet esett áldozatul a harcok alatt, egy fiatal csendőr, akit a falu alá benyúló kiserdőből az oroszok előőrsei lőttek le. Ott temettem el ideiglenesen az országút árkában és csak tavasszal vittük át a temetőbe. Istentisztelet 1944. október 29-től 1944. december 1-ig szünetelt az orosz hadvezetőség tanácsára. Mert mint ők akkor állították, a németek a templomokat nem kímélik, sőt egyenesen célba veszik. A té-

nyek is emellett bizonyítanak, mert a környékbeli templomok Tiszabőn, Kisújszál áson és Karczagon is telitalálatot kaptak. Egyébként az istentiszteleteket pontosan megtartottuk, gyülekezeti munkák természetesen sok minden akadály miatt szünetetek s előreláthatólag tüzelő hiánya miatt ezután sem lesz módunk egyelőre ilyen téren munkálkodni. Papírom, időm, de fűtött helyiségem sincs, ezért ezekben adom röviden egyházam háborús jelenté-

sét. Az iskolát, az említett kényszerszünetet leszámítva, lelkész vezette egész éven át.

Fegyvernek, 1945. október 13.

Sándor Pál

református lelkész

– 33 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Karcag

Karcagon október 8-án jelentek meg a város kiürítését meghirdető plakátok. A város, amelyen már hetek óta átkígyózott a keleti részek menekültjeinek szomorú raja, olyan volt, mint egy felrúgott méhkas. A menekülési láz szinte hisztériává fajult, s az utolsó pil anatban igen sokan olyanok is elmenekültek alig vívén magukkal egy-egy kis batyut, akik korábban éppen nem készültek a város itt hagyására.

Legmegszervezettebben a rendőrség és közigazgatás menekült és ugyancsak a nyolcadikára virradó hajnalon hagyta el a várost a gimnáziumunk épületét lefoglaló katonai üdülő, és a központi leányiskolánkat igénybe vevő katonai alakulat. Az utóbbi feltörte az egyház gazdasági épületeit, s magával vitte az egyház szekerét és lószerszámait.

A menekülési láz a templomi gyülekezeten is meglátszott. A templomban alig volt 45-50 hűséges lélek. A lekció Krisztus főpapi imája volt, az alapige a Zsidókhoz írt levél 13-ik részének 14-ik verse: „Nincs itt maradandó városunk, hanem a jövendőt keressük”...

Délben már nem volt sem katona, sem rendőr, sem közigazgatás Karcagon. Az utcákon néhány karszalagos levente ügyelt a rendre. A levegőben szinte reszketett a szorongás, félelem és aggodalom.

Éjszaka bevonultak az oroszok. Csendben, harc nélkül, ellenál ást nem találva és mégis valami szerencsétlen félreértés folytán 16 fiatal levente lelte géppisztolytól ezen a kísérteties éjszakán a halálát.

Hétfőn a reggeli áhítat már nem volt megtartható. A lelkipásztoron kívül nem volt a templomban – nem mertek feljönni – senki.

Délután 2 órakor temetésre indult egyik lelkipásztor. Ebben a pil anatban erős becsapó-

dás hal atszott. A németek lőni kezdték a várost. Az első ágyúgolyó a Kálvin ház lépcsőzeti oromzatát érte. Az ágyútűz ál andóan erősödött. Mire a borjudülői temető halottasházánál a szertartás befejeződött, ősi templomunknak már égett a tornya, s a város belsejében teljes erővel tombolt az utcai harc. Maga a templomtorony 18 ágyúlövést kapott. A kilőtt toronyóra pontosan 3 órakor ál t meg.

Estére németek kezére került a város. A sötétedő utcákat kilőtt és felgyújtott tankok kísérteties fénye világította meg. A templom tornya még mindig parázslott és füstölt, mint egy óriási, kiégett fáklya.

10-én, szerdán újra temetés lett volna a borjudülői temetőben. A lelkipásztor ki is ment.

A halottas házban hat halott levente és két orosz hősi halott feküdt. Hozzátartozók alig voltak, sírgödör sem volt kiásva, csak három. A temetésre már nem kerülhetett sor. A temető

túlsó szélén feltűntek az orosz gyalogosok, az innensőn visszafele kúsztak a németek. Megkezdődött a gyalogsági, majd röviddel utóbb a tüzérségi párbaj. Az ágyútűz ál andóan erő-

södve egészen a késő esti órákig tartott. Éjszaka újra bevonultak az oroszok. Ezúttal nem gépesített, hanem gyalogos és fogatolt alakulatok szállották meg a várost.

Az ezt követő napokban törték fel a templom minden ajtaját, valamint a torony alatti szobában elhelyezett egyházi hivatalt és pénztárt. A kasszát felrobbantották és kirabolták.

– 34 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

A régi úrasztali terítőket elégették. Az úrasztala márványlapját kettétörték, a szószékről és papszékről a bársony és vászonhuzatot letépték, az orgona sípjait szétrombolták, a hátsó padokból a többi padok tetejére priccseket rögtönöztek...

Október 21-én erős német bombázó kötelékek támadták a várost. Több ház összeom-

lott, sok megsérült, sebesültek és halottak a város minden részén. Két bomba közvetlenül a Kálvin ház tövébe, kettő északi paróchia udvarára, egy a gimnázium közelébe esett. Külö-

nösen a Kálvin házon keletkeztek nagy épületkárok. A lelkészi hivatalból az anyakönyveket ekkor még sikerült a lelkipásztoroknak megmenteniük, a későbbi pusztítások során azonban két kötet – a halotti anyakönyvek legújabb és a születési anyakönyvek utolsó előtti köte-te – megsemmisült. Az északi paróchián és gimnáziumon ajtó és ablak károk keletkeztek.

Ugyanekkor Farkas Benedek presbiter feleségét megölték, Ujházi Béla tanítót megsebesítették a bombaszilánkok.

Október utolsó napjaiban városparancsnokot kapott a város, a polgári közigazgatás vezetését pedig Dózsa Balázs tanácsnok vette át. Ő közvetítette kérésünket a város katonai parancsnokánál, aki október 30-án megengedte, hogy harangozhassunk, s az istentiszteletek tartását megkezdhessük. Október 31-én délelőtt 9 órakor szólaltak meg először az összelö-

völdözött torony csodálatosképpen épen maradt harangjai. Volt abban valami feledhetetlen, ahogy a harangszóra félve, óvakodva gyülekezni kezdtek a hívek. Zokogott, s mégis minden szomorúsága mellett mérhetetlenül boldog volt mindenki. Soha szomjasabb gyülekezet nem figyelt még az Igére – „Ha Isten velünk, kicsoda el enünk” – mint amilyen ez volt!

Másnap november elsején az önként vál alkozó hívekkel kitakarítottuk a templomot.

A romokat amennyire lehetett eltüntettük, az ajtók összetört zárait ideiglenesen rendbe hoztuk. Öröm és bizakodás volt mindenkinek a szívébe, pedig nem egy testvérünket a templomból hazamenet hajtották el munkára.

Estére annál szomorúbb lett a meglepetés: egy katonai alakulat mozit és műkedvelő

előadást rendezett a templomban. A reggel takarításnak nyoma sem maradt: sár és napraforgó héj mindenfele. Két reggel nem tudtunk könyörgést tartani. Szombaton újrakezd-tük a takarítást. Vasárnap, november 5-én már egész kis gyülekezet, kb. 80 agyonhajszolt, imádságra vágyó lélek dicsérte a templomban könnyes szemmel Istent. Azóta minden nap szól a harang, s van hétköznap reggeli áhítat, ünnepnap istentisztelet a templomban.

Ugyancsak istentiszteletet tartunk minden vasárnap a Keleti iskolában, a Déli külvároson és a kiskulcsosi iskolában. Karácsony ünnepén kb. 1500-an lehettünk templomban.

Az úrvacsorával élők száma meghaladta a 300-at.

A parochia épületek sorsa párhuzamos a lelkipásztorok sorsával. Az északi parochia fő

útvonalon, központi fekvésénél fogva különösen ki volt téve a pusztításnak. Török Vince lelkipásztor, ki a közelmúltban veszítette el hitvesét, két hétig lakott bent a parochián. Mindenéből kifosztották. Bútorait, ruhaneműit széthordták, hízóját, tehenét leölték, pincéjéből úgy a teli, mint az üres hordókat elvitték, kamráját kiürítették, irodáját felforgatták, iratait, könyveit és levéltárát – az egyház úgynevezett elnöki levéltárát – széttépték és szétdobálták.

Október 24-én még ágyából is kihúzták a lepedőt, feje alól a párnát, róla a takarót, ekkor elhagyta a parochia épületét és Szabó József utcában levő házába költözött, ahol leánya és veje családjukkal már korábban meghúzódtak.

– 35 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Október 27-ike óta az északi paróchiát ál andóan katonai célokra használják. Előbb patika, majd fogászat, most pedig orvosi és mosodafőnöki lakás. A gazdasági udvarban vágóhidat, a sütőházban mosodát rendeztek be. A deszkakerítéseket, valamint a mellék-

épületek összes ajtóit feltüzelték.

A déli parochia viszonylag épen maradt. Kéményét ugyan ágyúgolyó találta,

cserépzetét és ablakait megrongálta és összetörte a légnyomás, de azért lakható maradt.

Pap Béla lelkipásztor mindvégig parochiáján tartózkodott. Az épület nagyobbik részét állandóan lefoglalták különböző katonai célokra, de a kisebbik részt sikerült megtartani a családnak és az odamenekült szomszédoknak a számára. A legnehezebb napokban 19-en tartózkodtak szinte éjjel és nappal a parochia megerősített pincéjében. Kárt, mint minden család, úgy ő is szenvedett, de az egyházközség levéltárát és iskolaszéki iratait sikerült megőriznie. Október 8. és november 11. között minden lelkipásztori szolgálatot ő végzett.

Bihari István lelkipásztor október 8-án délelőtt a Berekben tartott volna istentiszteletet, de a német csapatoknak a Berekbe való visszavonulása olyan zűrzavart okozott a tanyasiak között, hogy az istentiszteletet nem lehetett megtartani. Ugyanez nap délután felesége és kisfia után Tiszaszentimrére ment. Október 10-én próbálkozott visszajönni, de a várostól néhány kilométerre dúló heves harcok megakadályozták visszaérkezését.

Október 12-én és október 14-én újból megpróbált Karcagra jutni. Egyik alkalommal a határban német páncélosok fogták el, s mint partizánnal akartak vele elbánni, de végül sikerült meggyőznie elfogóit, hogy lelkész, s így szabadon bocsátották, de Karcagra ekkor sem tudott eljutni. Visszament Tiszaszentimrére és november 10-ig, az itteni lelkipásztor távollétében – ott végzett lelkészi szolgálatot. November 10-én érkezett vissza Karcagra.

Lelkészi szolgálatán kívül ő vezeti az egyházi pénztárt.

Távollétében lakását teljesen kifosztották, bútorai összetörték. Lecső József val ásoktató lelkész október 8-án elmenekült. Sorsáról nem tudunk.

A próbát és megrázkódtatást természetesen az egyház intézményei, iskoláink is meg-

érezték.

A gimnázium épülete még szeptemberben is a honvédüdülő céljait szolgálta, az in-

ternátusban pedig német katonák voltak elszál ásolva. A gimnázium tantermeit 5 városi, illetve egyházi épületben kellett elhelyezni. Ezekben indult meg a tanítás szeptember 25-

én. Beiratkozott 418 tanuló. Mivel azonban különböző katonai célokra még ezek a szükség tantermek is igénybevétettek, szeptember 28-án a tanítást be kellett szüntetni.

Október 8-án a közigazgatási hatóságokkal elmenekült Dr. Gál László igazgató,

Kresznerics Gyula internátusi vezető, továbbá Tőkés Sándor és Dr. Csávás István tanár.

Helyükön maradtak: Schwirián László, Nagy Kálmán, Szabó Jenő, Szász Béla és Dr.

Tóth Kálmán tanárok.

Katonai szolgálatban ál anak: Csikós Imre, Bráda Lajos, Wágner Lajos, Varga József és Oláh József tanárok, valamint Farkas László és Szabó Gáspár iskolaszolgák.

A gimnázium épületét légnyomás és ágyúgolyó találatok rongálták meg. A szertárak felszerelésének 80%-a elpusztult. Ugyancsak jelentős az ifjúsági könyvtárban esett kár. Általában az iskola felszerelésével kapcsolatban a jelenlegi helyzet a következő:

A tanári könyvtár meg van, csak a cédula-katalógus hiányzik.

– 36 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Az ifjúsági könyvtár könyves polcait feltüzelték, a könyvek egy részei a tanári könyvtárban van padokon elhelyezve.

Igazgatói iroda: A megmaradt anyag a tanári könyvtárban van szekrényekben elhe-

lyezve. Az anyakönyveket három kötet kivételével sikerült összeszedni. Az évkönyveket szintén. Hiányoznak a tanárikari, igazgatótanácsi jegyzőkönyvek, valamint csaknem teljesen az érettségi törzskönyvek. Hiányzik az intézet pecsétje is. Minthogy az intézetben ez idő szerint is katonai kórház van, s egy teremben van összezsúfolva a két könyvtár és iroda anyaga, teljes rendet teremteni még nem lehetett. Az intézet tanárai azonban, mihelyt a katonai parancsnokság az épületbe való bejutást engedélyezte, mindent elkövettek a könyvtárak, irattár és szertárak rendezése és mentése érdekében.

A fizikai szertárat sok piszoktól és szeméttől kellett megtisztítani. A vegytani és földrajzi szertárba még nem sikerült bejutni.

Az internátusban szintén katonai kórház van. Bútorzatának egy része ez idő szerint még megvan.

Közvetlenül karácsony előtt felszabadult a központi leányiskola épülete. Borzalmas ál apotban volt. Nagy fáradtsággal sikerült a főépületet annyira rendbe hozni, hogy ott 4

tanteremben, az itt maradt 5 tanár, valamint Dr. Csinády Gerő debreceni gyakorló gimná-

ziumi tanár igénybevételével igen szerény keretek között a gimnáziumi munka megindulhatott. Minden osztály hetenként 3 nap – minden második nap – jön egyelőre iskolába.

Ami a helyükön maradt tanárok egyéni sorsát illeti, a szenvedésekből mindenki bő-

ven kivette a részét. A megpróbáltatások legsúlyosabb keresztjét Schwirián László viseli, aki nemcsak otthonát, de feleségét is elveszítette, aki az éjjel rárontó katonák elől sógornő-

jével együtt a halálba menekült.

Elemi iskoláink helyzete sem kedvezőbb. 1944. szeptemberében minden iskolai épü-

letet igénybe vett a német katonaság. A beíratásokat szeptember 1-én és 2-án ennek ellenére megejtettük, s az alsó négy osztályban a tanítást szükség helyiségekben megkezdtük.

A tanítást azonban mindössze egy hétig folytathattuk, mert a német katonaság a szükség-tantermeket is lefoglalta.

Az orosz katonaság bevonulásával az elemi iskola minden épülete igénybevétetett kü-

lönböző katonai célra. A központi leányiskolában autószerelő műhelyt, a központi fiúiskolában szükségkórházat állítottak fel. Az iskolai felszerelés 80%-a elpusztult. A padokat, szekrényeket – kivéve a keleti iskolát – feltüzelték, a tanítói és ifjúsági könyvtárt széthány-ták és elpusztították, sőt a leányiskola alsó épületében a tantermek falát is kiszedték, s a tantermeket garázzsá alakították át. Ép ablak és ajtó alig maradt.

Először a keleti és kiskulcsosi iskolaépületek ürültek ki. A lehetőségekhez képest kitakarítottuk és rendbe szedtük a tantermeket és november 13-án a Keleti iskolában, 20-án pedig a kiskulcsosi iskolában is megkezdődött a tanítás. A központi fiú és leányiskolákat ideiglenesen Pap Béla lelkipásztor és Kun Elek tanító lakásán helyeztük el, mindkét helyen két-két tantermet szerelve fel, amelyekben délelőtt és délután felváltva folyik a tanítás.

A tantestület tagjai közül helyükön maradtak: Vajó János, Dr. Nagy Lajos, Sütő Imre, Bod Lajos, Kun Elek, Nagy Jenő, Ujházi Béla, Kárpáti György, B. Kovács Péter és Péterné, Györfi Erzsébet, Szentannay Dénesné, Török Ida, Forgó Gáborné és B. Major László,

– 37 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

valamint Schwirián Lászlóné, aki október 22-én tragikus körülmények között meghalt.

Cs. Kovács Imre közvetlenül a bevonulás előtti hetekben katonai szolgálatra hivatott be.

Fogságba került, ahonnan sok viszontagság után elszabadult, s most tanítói munkát végez.

Katonák: Horváth Árpád, Tóth Imre, Tóth Kálmán, Novák Károly, Korsos István, Nyi-ri Albert, Béres Antal, C. Nagy Sándor és Gyergyói János.

Elmenekültek: Mile Barna, Bráda Lajosné, Dr. Farkas Sándorné és Biró Lászlóné. Tóth István Túrkevén, szüleinél tartózkodik.

Mindezeket összefoglalva a karcagi református egyházat 1944. október 8. és december 31-ike között a következő anyagi károsodás érte.

Rongálások:

A templomtoronyban esett kár. 30.000 pengő.

A templomban esett kár (összetört orgona, úrasztala, keresztelő medence, padok, aj-tók, ablakok). 35.000 pengő.

Gimnáziumon esett kár. (épületkárok, szertárak stb.) 110.000 pengő.

Internátus kára (ágyak, asztalok, szekrények). 6.000 pengő.

Központi fiúiskola eddigi kára (épületkárok, padok, szekrények és az egész tanítói könyvtár). 20.000 pengő.

A központi leányiskola épület és bútorzat kára. 15.000 pengő.

A 4 kültelki iskola kára. 8.500 pengő.

A 2 parochia rongálódása. 4.800 pengő.

A Kálvin ház és ifjúsági egyesület épületkára. 12.000 pengő.

Fentiek felszerelési kára (100 darab új szék, billiárd asztal, szekrények, padok stb.).

10.000 pengő. Segédlelkészi lakás berendezése. 1.200 pengő.

Gazdasági épületeken esett kár. 1.500 pengő.

Összesen: 254.000 pengő.

Teljesen elveszett vagy elpusztult:

6 darab úrasztali ezüst boros kancsó. 3.000 pengő.

1 darab ezüst kehely. 500 pengő.

1 darab ezüst tálca. 300 pengő.

42 darab ezüst kis kehely. 1.260 pengő.

4 darab alpacka tálca. 120 pengő.

16 darab úrasztali terítő. 3.200 pengő.

Gazdasági felszerelés (hámok, kocsik, mérleg, morzsoló). 8.000 pengő.

2 darab ló. 9.000 pengő.

Edényfélék, konyhafelszerelés. 2.000 pengő.

Elrabolt készpénz. 15.936 pengő, 91 fillér.

Kassza és irodafelszerelés (3 darab írógép, szekrények, asztalok). 5.000 pengő.

Összesen: 48.316 pengő, 91 fillér.

– 38 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Fentieken kívül augusztus folyamán elvittek templomunkból két harangot, az úgynevezett P. Szabó Gergely féle 13.60 mázsást és az úgynevezett „régi harangot”, amely 3.50

mázsa volt. Értékük régi becslés szerint is 10.000 pengő.

Ez évi károsodásunk tehát igen óvatos becslés szerint is 317.316 pengő, 91 fillér.

Ilyen károsodás mellett, üres kasszával kellett hozzákezdeni épületeink

rendbehozásához, fizetés nélkül maradt tanáraink és tanítóink támogatásához. Ennek az építőmunkának a megkezdéséhez a várostól 6.000 pengő. Kölcsönt kértünk és kaptunk, és egyidejűleg gyűjtést indítottunk meg egyházunk tagjai között, feltárva a helyzetet és bízva híveink áldozatkészségében. Hitünk nem is szégyenült meg, gyűjtésünk eredménye 1944.

december 31-ig 12.540.02 pengő. Ebből az összegből eszközöltük az egyházi épületek legszükségesebb javításait, és úgy november, mint december hóra a családos tanároknak és tanítóknak 200-200 pengő tiszteletdíjat, a magánosoknak 100-100 pengő tiszteletdíjat juttattunk. Gyülekezetünk fenntartásának anyagi alapját az önkéntes adakozás tervszerű

megszervezésében látjuk.

A központi leányiskola, valamint a Kálvin ház legszükségesebb javítási munkálatai folyamatban vannak.

Jelentésünket azzal az alázatosságra intő érzéssel zárjuk, hogy megmérettünk és

híjávalvalónak tálaltattunk. De nem csüggedünk. Szemeinket az égre emeljük, s az Úr Jé-

zus Krisztus szavait hal juk: „Az ég és a föld elmúlnak, de az én beszédeim soha el nem múlnak”. (Márk 13:31.)

Karcag, 1944. január 31.

Pap Béla

lelkipásztor

Török Vince

lelkipásztor

Bihari István

lelkipásztor

Kenderes

Az egyházközséget és a politikai községet ért emberáldozatok (összesen 29 halott) és egyéb károk megítélése szempontjából figyelembe kell venni, hogy Kenderes a fő hadiútvonal és a támadás irányába esett, és hogy a német haderő itt ellenál ást, illetve két ízben is ellentá-

madást hajtott végre, hogy a harcok a község belterületén is folytak, a tüzérségi ütegál ások a község szélén, sőt a községben voltak felállítva. Egyházközségünket illetőleg figyelembe kell még azt is venni, hogy a községnek az a része, amelyet a harci cselekmények első sorban és főként érintettek, éppen a reformátusok lakta település.

– 39 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Emberáldozatokban az 1944. év őszén bekövetkezett hadiesemények 7 halálos áldo-

zatot követeltek. Az anyagi károk megítélésénél, azok nagyságának meghatározásánál az 1938. évben érvényben volt és ilyenül feltételezett helyreállítási költséget, illetve a klenó-

diumoknál és egyéb anyagi értékeknél, berendezéseknél, stb. a leltári értékeket vettük figyelembe. Sérülést szenvedett a templom déli bejárása, ahol is az ajtó elé becsapódott, s ott felrobbant akna az ajtót, annak tokját megsemmisítette, s a templomba is berepült pár repeszdarab a belső vakolatot is pár helyen jelentéktelenül megsértette, a templomba éppen ottan bevezetett vil anyvezetéket eltépte. A templomnak ezen az oldalán levő ablakait a légnyomás bezúzta. A lelkipásztori javadalmi telek alsó bejárójának egyik kapuoszlopát s egyik vas kapuszárnyát az ott bejáró német Tigris-páncélosok kidöntötték, élő fákat ki-tördeltek. A kőkerítés egy helyen beomlott Az iskola tetőzetének déli, külső sarka aknabe-csapódás következtében megrongálódott, az ablakok betörtek. Az iskolaépülettől keletre fekvő rektori lakáson 4 ajtó elpusztult és ablakkárok keletkeztek. Mindezen épületkárok helyreállítási költsége 1.870 pengőre tehető. Klenódiumokban veszteség (2 úrvacsorai kehely és 2 kis tálca, 7 úrasztali terítő) összesen 1188 pengő értékben. Egyéb anyagi értékekben (egyházi felszerelés, főleg az orgona megrongálásból: 4.555 pengő; iskolai felszerelés 2.000 pengő) összesen 6.555 pengő károsodás érte egyházközségünket. Mindezen károsodásokat összeszámolva az egyházközséget teljes egészében ért anyagi károsodás összesen 9.613 prngőre tehető.

Nem tartozik ugyan az egyházközséget ért károsodáshoz, de megemlítem, hogy az

egész községben 170 ház sérült meg, s ebből a számból 25 új áépítésre szorul. Megemlítem még azt is, mivel egyházközségünk tagjainak anyagi erejét is érinti, hogy községünkben volt cca 2.000 lóból mindössze 300 maradt, 160 ökörből pedig 12 ökör és 4 bivaly.

A menekültek áradata 1944. szeptemberétől ál andóan tartott előbb a székelyföldről, majd mindig közelebbről. Távoli ágyúszó október első napjaitól hal atszott, de csak 6-án délután közelebbről. De még akkor is elég elhaló volt, úgyhogy a megszokott munkát mindenki folytatta, s így pl. én is kimentem még 6-án rizsaratásra. Hetedikén azonban már mindenki itthon maradt. Délben jöttek itt át a körösladányi lelkipásztor és községi jegyzők, akik 6-áról 7-re virradó éjjel indultak el hazulról. Ezen a napon már meglehetősen közelről hal atszott az ágyúszó. Késő délután érkezett ide egy fogatolt tüzérosztály, melynek hozzám szál ásolt parancsnoka, egy főhadnagy, az orosz hadseregnek a községbe bevonulását 7-ről 8-ra virradó hajnalra tette, s a leghatározottabban igyekezett rábeszélni tapasztalatai alapján a menekülésre. Ekkor éjjel azonban hatalmas német páncélos kötelék haladt át a községen Törökszentmiklós felől jövet Kisújszál ás felé. Ez a kötelék azonban csak Karcagig nyomult előre, s ott állítólag Kunmadaras felé kitért.

Az első orosz kötelék, 3 tagból álló kerékpáros járőr, 9-én, hétfőn délelőtt 11 órakor érkezett dél felől, a turgonyi kőúton nagy sebességgel. A községháza előtt 10 magyar katona tartózkodott egy teherautón. Ezekkel paroláztak, s aztán Turgony felé elvitték őket.

E járőrt sok lovas, ágyúk, lőszerkocsik, stb. követték, s mentek tovább a fegyverneki és kunhegyesi országúton. Jobban azonban Kunhegyest kérdezték. Az orosz parancsnokot a Piac téren dr. Hegyessy Béla, Fontos Gyula, Lédeczi Béla és Sztrelkó Lajos fogadták.

13-án német ellentámadás indult nem nagy erővel, de csak a községházáig tudtak előre

– 40 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

hatolni, s az orosz haderő mindjárt vissza is verte őket. 20-án újabb német támadás indult 3 Tigris-páncélossal és mintegy 150 főnyi csapattal. Ezek az orosz erőt kivetették a köz-ségből a kisújszál ási határba. Ekkor döntötték ki a páncélosok a lelkipásztori alsó bejárás kapuoszlopát és kapuszárnyát. A német arcvonal a községi újtelepülés, úgynevezett Ujfalu Kisújszál ás felé eső külső szélén volt, továbbá a Tóalja dűlőben, a község keleti szélén.

23-án aztán végleg kivetette az orosz hadsereg a németet a faluból.

Magasabb parancsnokság október 24-én érkezett a községbe. Ez magához hívta az

elöljáróságot, s új bírót és törvénybírót (Bárdi Zsigmond és Nagy Mátyás) valamint jegyzőt (Cserna Ferenc) állított. Rövidesen átjött Kunhegyesről egyik ottani református tanító, Tóth János, mint tanfelügyelő. Lédeczi Bélát kinevezte iskolánkhoz igazgatótanítónak, s rendelkezett, hogy a tanítást a lehetőségekhez képest meg kell kezdeni és folytatni. 26-án bedeszkázták a templomnak aknatalálat folytán elpusztult déli bejáratát, s mikor azt másnap újból feltörték, orosz őrséget adott oda egy jóindulatú ezredes, aki a községi bírónak azt mondotta, hogy ő ugyan nem hisz Istenben, de nem kényszeríti őt arra, hogy ő se higgyen. A lakosság rendbe hozatta a községben a romokat, s megparancsolta a községi bírónak, hogy minden házba tegyen lakót a lopások megszüntetése végett. A kultúrházban előadást is rendeztetett a népnek. Ez a parancsnok azonban 6-8 napig volt itt, s az új, fiatal parancsnok az ilyesmivel nem törődött. November közepén adott az orosz parancsnokság engedélyt s egyúttal parancsot arra, hogy az istentiszteleteket meg kell kezdeni. Ekkor takarították ki a templomot és a presbitérium tanácskozó helyiségét, amely a templomhoz van építve. Ide azonban két héttel később a tanácskozó helyiségbe ismét betörtek, és a páncélszekrényt is feltörték és tönkretették.

Két vasárnapon Lédeczi Béla tartott istentiszteletet, majd az itt Turgonyról jövet áthaladó dr. Sipos István kisújszál ási lelkipásztor saját kezdeményezésére, illetve néhány presbiter felkérésére, majd erre vonatkozó jelentése folytán esperesi megbízásból, mint beszolgáló lelkész működött. Újborra december első napján osztott úrvacsorát, karácsonykor pedig az ünnep második napján. Decemberben minden vasárnap kijött dr. Sipos István, vagy valamelyik kisújszál ási segédlelkész, 1945. január 1-től kezdve pedig ál andóan idejött esperesi kirendelés alapján Nánási Mihály, kisújszál ási exmittált segédlelkész.

December elejétől már az új kunhegyesi járási parancsnok rendelkezett, egy szigorú, katonás kapitány. Kevesellette a végzett munkát, és a községi bírónak azt mondotta, hogy Isten adott nektek tengerit, ti pedig nem szeditek össze. Egy heti határidőt adott a termés betakarítására. Így aztán karácsonykor tengerit törtek.

A Kommunista Párt december elején alakult meg, majd megalakult később az ideig-

lenes nemzeti kormány rendeletére a többi párt is.

Visszatérve az 1944. évi október hó 7-én történt események ismertetésére. Ennek a napnak a délutánján telefon útján tájékoztatást kértem a járási főszolgabírótól a teendőkre nézve és egyben kikértem a tanácsát is. Ő arra utasított, hogy az egyházközség kegyszereit és fontos iratait csomagoljam be és szállíttassam a községi elöljáróság útján Jászkisérre, Kenderes község hivatalos kiürítési helyére. Ez meg is történt. Az erős zsineggel átkötött, bezárt és lepecsételt ládát, melyben a kegyszerek, anyakönyvek, jegyzőkönyvek és fontos iratok voltak, a községi elöljáróság elszállította a községi értékekkel együtt Jászkisérre.

– 41 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Innen hazaérkezésem előtt visszaküldettek az anyakönyvek és a jegyzőkönyvek, valamint a cinkupa. Ismételt tudakozódásra és akkor részemről 1.000 pengő jutalomnak a kilátásba helyezése mellett, és Jászkiséren történt kihirdetése után sem került elő több egyházi érték.

De ugyanúgy elpusztultak az itthon maradt egyik úrasztali terítő és az egyházi irattár is, amit az 1918. évi harcok után megmaradtakból és azóta sikerült összegyűjteni.

Lelkipásztor október 7-ről 8-ra virradó éjjel távozott el a községből Hévízen tartózkodó családjához. Horváth János községi ál atorvos és Szabó Géza segédlelkész kíséretében az akkor ide bevonult tüzérosztály parancsnok határozott tanácsára. A Horváth Jánossal eredetileg akkor délután kitervelt elhatározott útra, teljesen önként csatlakozott Szabó Géza segédlelkész. Kerékpáron indultak, majd az ál atorvos tanyáján szekérre kapva Tiszaroffon és Jászkiséren keresztül 8-án este Tápiószelére értek, honnan pár órás rövid pihenő

után tovább kerékpároztak kettesben Budapestre, míg az ál atorvos szülővárosába család-jához Ceglédre tért le. Az egész útvonalon, beleszámítva a Tiszánál már hetekkel azelőtt elkészített védelmi vonalat is, sehol semmi fegyveres alakulattal nem találkoztak Tápió-

szeléig, ahol akkor a debreceni hadtest parancsnoksága székelt, amelynek tábori lelkészeti vezetőjénél lelkipásztor jelentkezett is. Budapestre felérkezve, 10-én az első szárnysegéd útján jelentést tettem a Kormányzónak arról a teljesen dezolált és dezorganizált helyzetről, amit út közben tapasztaltam a polgári és katonai közigazgatás, illetve védelem tekinteté-

ben. Csak már útközben tudtam meg az ál atorvostól, amikor már a Tiszántúl voltunk, hogy 7-én reggel Kenderesről a kastélyból hozzá intézett kérdésre a Kormányzó azt a parancsot adta, hogy maradjon mindenki a helyén. Ennek a telefonon adott utasításának a hatása alatt, amit délután a Kormányzó megismételt, feltétlenül Kenderesen maradtam volna. Budapesten beosztást kaptam a Keszthelyi gyülekezethez, s ott a lelkipásztorral való megegyezés alapján a hévízi fiókegyház és a keszthelyi, valamint a tapolcai egyhá-

zak szolgálatát láttam el, vele felváltva. Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy hazatérhetünk Kenderesre, december 5-én útnak indultunk teherautón Budapestre, hova december 6-án érkeztünk meg. Budapest védelme folytán csak az ostrom és családomnak megfelelő elhelyezése után, többszöri próbálgatások után sikerült végre február 25-én hazaérkeznem.

Az egyházi belhivatalnokok közül egyedül Lédeczi Béla maradt a községben. Ő is tervelte a menekülést, de a szállítóeszköz hiányában ez nem sikerült. Zagyva Imre igazgatótanító és Bükki Lajos tanítók hadiszolgálatot teljesítettek. Gajdos Elvira tanítónő Pusztagyendára menekült, Salga Margit pedig Budapesten és Gödöllőn keresztül Észak-Magyarországra, s ott teljesített a tanfelügyelő beosztása alapján szolgálatot. A tantestület tagjai Bükki Lajos kivételével még az 1945. első hónapjaiban hazatértek. Bükki Lajosról nemrégiben érkezett hír, hogy valahol Nyugat-Európában, talán Dániában hadifogoly.

Kenderes, 1946. február 25.

Csánky Benjámin

lelkipásztor

Kovács Mihály

helyettes főgondnok

– 42 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Pusztakengyel

Községünkbe 1944. október 8-án délelőtt vonult be az orosz hadsereg előőrse. Ez a bevonulás a község területén jelentősebb harcok nélkül ment végbe. Tenyő felől a reggeli órákban erős robbanások voltak hal hatók. A vasárnapi istentiszteletet még az előőrsök bevonulása előtt 8 órai kezdettel megtartottuk. A közeli harcizaj miatt kevesen jöttek csak el, de azok számára, akik ott voltak, sokáig emlékezetes marad a könnyes istentisztelet.

A harangozó az úrasztali felszerelést, templomi zsoltárokat elrejtette. Lelkipásztor ezután egyik szomszédjával együtt kocsira ülve a község nyugati határa felé igyekezett.

Az ágyútűz ekkor már egészen közelről hal atszott. Harcikocsikból a mezőtúri úton lőttek az oroszok. Azt gondoltuk, hogy talán a község is tűzbe kerül, s elindultunk. Ekkor 10 óra lehetett. A községtől talán két kilométerre jutottunk, amikor orosz előőrsökkel találkoztunk, s azok azt mondták, hogy nyugodtan mehetünk a községbe, ott nincs semmi veszély.

Kocsicserélgetések, s az Országos Földhitelintézet tanyáján való hosszas várakozás után délre már ismét a községben volt a lelkipásztor és családja. Az oroszokkal való találkozás első félelme elmúlt, s úgy látszott, ellenál ás nincs, s komoly harcok ezen a területen nem alakulnak ki. Mivel az előőrsök délelőtt csak átfutottak a községen, csak délután 4-5-ra tájban vonult be a faluba a zöm. Lelkipásztor lakásába 5-6 óra között jött be az első katona, de semmihez nem nyúlt hozzá. Október 8. – október 10-ig orosz megszál ás alatt volt a község. Ez idő alatt a templomon és a tornyon semmi rongálás nem következett be. Csupán a perselyt törték fel, s a benne levő perselypénzt vitték el. Október l9-én a németek nyugat felől ellentámadást indítottak, s már az első lövések eltalálták a tornyunkat, és erő-

sen megrongálták. Azt gondolták, hogy tüzérségi megfigyelő, pedig már ekkor orosz nem volt a községben. A toronyablak felett nagy lyuk keletkezett, s az oldalsó kis helyiség teteje beszakadt. Másnap, október 20-án a német gyorscsapatok első autói bejöttek. De már ok-tóber 23-án az oroszok kemény harc után visszavették a községet. Ezek a harcok aztán igen sok rongálódást okoztak a tornyunkon és a falu más épületein is. Délről is nagy lyuk keletkezett a tornyon s az északon levő sarkot is eltalálták. A toronyról lehulló maltertörmelék, betondarabok és téglák a templomtetőnek a torony felöli oldalát erősen megrongálták.

A harangál vány kissé félrecsúszott a nagy ütések miatt. Úgyhogy a meggyengült toronyra való tekintettel is harangozni mindmáig nem lehet. November végén, mikor már cserepet lehetett szerezni és odaszállítani, lelkipásztor Kispál Mihály hűséges harangozóval együtt a templom tetőzetét kijavították. A torony azonban még azóta is viseli a harcok okozta súlyos sebeket. A templom környéke a sok törmeléktől már szintén megvan tisztítva. A kár az itteni építőmester számítása szerint a mai viszonyok szerint 6-7 ezer pengő.

Az összes harcok három emberáldozatot követeltek egyházunk részéről. A római

egyházban jóval több az áldozat. Legelőször Kenyeres Sándor 24 éves tizedes halt meg a bevonulás napján, október 8-án. Szabadságon itthon éppen szüleinél, mint katona a csendőröktől kapott fegyverrel a kezében az orosz előőrsökkel találkozott. Ez lett a veszte. Az egyházi szertartást szülei kívánságára virágvasárnapon tartottuk, amikor is a csa-

– 43 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

lád távol akó tagjai is eljöttek. Ágyúgolyótalálat miatt halt meg a Szőke féle gazdaságban N. Nagy Ilona 28 éves hajadon október 11-én. Március 25-én volt az egyházi szertartás az ő számára is. Légnyomás ülte meg Bokor Imréné szül. Janyik Ilonát szintén a Szőke féle majorban. E 34 éves ágostai evangélikus val ású asszony hozzátartozói innen elmentek, úgyhogy az egyházi szertartást csak akkor tudjuk megtartani, ha Békéscsabáról visszatér a férj és a többi hozzátartozó.

Az istentiszteleteket még október 22-én vasárnap is megtartottuk. Ezután történt a rongálódás. A sok esőzés miatt a templom hiányos tetőzetén és a mennyezeten át a templomba is becsurgott a víz, így mindaddig nem tartottunk istentiszteletet, míg a tetőt ki nem javítottuk. Október 2-a után az első istentisztelet december 4-én, advent első vasárnapján volt. Ekkor tartattuk meg az úrvacsoraosztást is újborral. A hívek igen szép számmal voltak együtt, bár a férfiak a közeli lőszertelepen ál andó közmunkán voltak. Lelkipásztor az igét Róm. 8. alapján tartotta.

A templomon kívül Pusztakengyelen más egyházi épület nincs. Lelkipásztor bérelt

lakásában a nagy beszál ásolások idején az irattár megsemmisült. Lelkész különben háztartási felszerelésekben, ruhaneműekben szenvedett aránylag nem súlyos kárt. Megpró-

báltatásai másokéhoz képest Isten jóvoltából szintén csekélyek voltak. Egyetlen nap kellett csak lakását elhagynia, mivel minden szobában telefon volt. Lelkipásztor könyvtárában nem esett számottevő kár.

Az ál ami népiskolában bent a községben december 5-én indult meg a tanítás, s ez idő

óta a val ástanítás is folyik. Az uradalmi iskolában alkalmi tanítók csak a legújabb időben kezdték meg az oktatást. A Harkányi gazdaság és a volt Országos Földhitelintézet gazdasá-

gában levő iskolában református lelkipásztor tartott évnyitó istentiszteletet.

E jelentést Isten iránti mélységes hála kifejezésével fejezem be. A Magasságos Úr nagyobb nyomorúságoktól, megpróbáltatásoktól, szenvedésektől mindmáig jónak látott megkímélni bennünket. Az egyház anyagi kára súlyos ugyan, de a hívek áldozatkészségé-

vel Isten háza iránt való szeretetével könnyen jóvá tehető volna, csak az élő hit és bízó re-ménység töltse be a szíveket, s akkor a kis pusztakengyeli gyülekezet, melynek csak 1943.

december eleje óta van temploma – megújult templomban, új ászületett szívvel fogja di-csőíteni az urat.

Pusztakengyel, 1945. március 26.

Tóth Lajos

lelkipásztor

Kuncsorba

Mindenekelőtt jelentem, hogy 1944. március 28-óta 1945. október 28-ig tábori lelkész, majd hadifogoly voltam. Hazaérkezésem után csak 1946. januárjában kaptam meg azt a Debreceni Protestáns Lapot, amiben Kuncsorba a helyzetjelentéssel hátralékos egyházak

– 44 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

között szerepel. Az egyháznál egyedül visszamaradt igazgató-tanítónak utasítást adtam a helyzetjelentés sürgős elkészítésére, amit az elkészített, s annak alapján jelentem az aláb-biakat:

Kuncsorba 1944. október 8-án lett hadszíntérré.

A gyülekezet lelkipásztora tábori lelkész volt. Így itthon nem lehetett. Családja Túrkevére a szülői házhoz menekült.

Helyén maradt Szénásy Imre igazgató tanító, valamint valamennyi presbiter.

Október 9-én tüzérségi csapat vonult át a község területén.

Azután teljes csend október 20-ig. Ekkor újból hadszíntérré lett a község. Tüzérségi párharcban meghalt 3 református testvérünk, és 2 találatot kapott a templomunk. Egyik sem súlyos. Ekkor veszett el az úrasztali terítő és a templomi lelkészi pad piros bársonya.

Október 20-tól sok az orosz katonaság a község területén.

Fosztogatások, megbecstelenítések követik egymást. A lakosság megpróbáltatása nagy.

December 8-án újból megszólal a harang.

Az első istentiszteletet azonban, melyen lelkész szolgál, csak 1945. április 1-én U. Nagy László törökszentmiklósi segédlelkész tartja.

Az egyházi élet csak 1945. október 28-án, a hadifogoly lelkipásztor hazaérkezésével kezdődik meg. A lelkész családja korábban már április 1-én visszatér, s azután ál andóan a lelkészlakásban lakik.

Veszteségek: Emberáldozat református részén 3 (Pásztor Géza, Kelemen Zsigmond

és Kelemen Zsigmondné), valamennyi aknatalálat. Egy év múlva a földön levő fel nem robbant akna miatt meghalt még a korábban elhalt apa gyermeke is, ifj. Pásztor Géza.

A község egész területén a halottak száma a hadieseményekkel kapcsolatban 6, református 4, római katolikus 2.

Klenódiumokban veszteség: úrasztali terítő. Eltűnt az október 20. körüli harcok idején. Valamint a lelkészi pad bársonytakarója.

Irattár fele elpusztult, a lelkészi könyvtár 20%-a. Lelkiismeretlen emberek feldúlták az egész lelkészlakást, és a lelkészi hivatalt is. Mindent felforgattak, lábbal tapostak, sok mindent elvittek vagy megsemmisítettek.

Az elveszett iratokat visszaszerezni nem sikerült.

Az egyház vagyonának megmentése körül Szabó István harangozó, Szénásy Imre

igazgató és id. Végh István gondnok szerzett érdemeket.

Kuncsorba, 1946. február 28.

Tóth Sándor

református lelkipásztor

Nagytiszteletű F. Tóth Sándor református lelkipásztor urunk az 1944. év március 28. napján tábori lelkészi szolgálatra hivatott be. A templomi beszolgálást 2 hetenként – mint helyettes lelkész – Sándor Pál fegyverneki lelkipásztor látta el, míg a közbeeső vasárnapokon pedig Szénásy Imre – mint az egyház tanítója és kántora – tartott istentiszteleteket.

– 45 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

1944. október vasárnap! Ágyuk dörgése, repülőgépek zúgása mind sűrűbben hal at-

szott. Templomunk harangja ezen a napon már nem szólalt meg. Az istentiszteletek elmaradtak. A község lakóin ideges félelem lett úrrá, melyet a fokozott propaganda hatása alatt élő, s megtévesztett emberek esztelen és alaptalan hírterjesztése is. A riadt tekintetek elárulták, hogy az egykor oly féltett kincs, pénz, jószág másodrendűekké váltak, remegő

sóhajok szál tak az Istenhez, az életért s a családért.

Menekülők csapata vonult át a községen. A tanító és a gondnok őrhelyén maradt, nem feledvén el az Írás szavait: „Ha Isten velünk, kicsoda el enünk!” Délután 5-6 óra között futott be a községbe az első orosz járőrség. Felderítés! Ellenál ás nem volt, a lovasok elvágtattak.

Másnap október 9-én nagyobb csapat átvonulása következett, melynek egy része a

faluban telepedett le, a vezérkar pedig a kántortanító lakásában helyezkedett el. Az események filmszerűen követték egymást. Közel kéthetes megszál ás után egy napon – déli irányból, Mezőtúr felől – német páncélosok előretöréséről kaptunk hírt. A község külterü-

letén erős tüzérségi harc fejlődött ki, a község belterülete is lövéseket kapott. Templomunkat – Istennek legyen hála – csak kisebb találatok érték. Egy löveg a templom keleti sarkát ütötte be, míg egy másik gránát a fundamentumába fúródott. A légnyomás következtében az ablaküvegek ezer és ezer darabokban hullottak le a földre. A templom épségben maradt.

A faluba irányított lövegek a római katholikus templomot alaposan megrongálták.

A közeli tanyákról szomorú híreket kaptunk. Kelemen Zsigmondot és nejét K. Nagy

Ilonát –református keresztény testvéreinket – a harcok folyamán tüzérségi találat érte.

A súlyos sérülés következtében mindketten meghaltak. Egy másik tanyán pedig Pásztor Géza testvérünk életét oltotta ki a gyilkos golyó.

Repülők zúgtak, harcikocsik dübörögtek, s mi temetésre készültünk.

Három egyszerű, gyalulatlan ládát, koporsót helyeztek el a sírok szélén. Kicsiny, gyá-

szoló, végtisztességet tevő emberek csoportja megrendülve állotta körül a koporsókat.

A kántortanító temette a halottakat, vigasztalta a megtört szívűeket, bátorította a kétségbeesőket, hullott a tengernyi könny.

Az orosz csapatok lassan elvonultak, a harci zajok egyre távolabbról hal atszottak.

A község gazdátlanul maradt. Az emberi gyarlóság, vagy talán kapzsiság nem ismert ha-tárt. A fékevesztett indulat határtalan cselekvést provokált magának.

Templomunk ajtaját gonosz kezek feltörték. Az úrasztali gyönyörű terítőt ismeretlen tettesek elvitték, a lelkészi padot borító bársonyt is letépték. Az orgona is kisebb rongáló-

dást szenvedett. A keresztelői szent edények és az úrasztali kelyhek még elkerülték a gono-szok figyelmét. Ezek megmentése a harangozó (Szabó István) és a kántortanító (Szénásy Imre) közös elhatározása folytán sikerült is. Az egyházi tanácsterem felszerelései, könyvei és minden más tárgyai is eltűntek.

Lelkipásztorunk neje 2 kis gyermekével szüleihez, Túrkevébe költözött. A lelkészlakást is feltörték. Az iroda okmányai, iratai szétszórva hevertek a földön. Sok irat eltűnt, vagy megsemmisült. Az egyház iskolájának könyvtára és tanfelszerelése ment tönkre.

1944. december 8.! E napon, hosszú 2 hónapi hallgatás után ismét megszólalt a harang. Könnyező szemű emberek futottak ki az utcára, imaként szál t a sóhajtás „Istenem ismét szól a harang!”. December 22-én istentiszteletre gyűltünk össze. Templomunkban

– 46 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

felcsendült az ének: „Tebenned bíztunk eleitől fogva...” Egy kicsiny nyáj – pásztor nélkül

– tanítójával együtt alázattal könyörgött kegyelemért az Istenhez. Az imádság szavain keresztül erőt s hitet merített a nép, árvaságát talán feledte, mert mindenki érezte, hogy vele van a Krisztus, és maga az Atya, az Isten! Az 1945. év január havában megérkezett Esperes urunk újévi köszöntője. Ez volt az első fénysugár, mely az egyházunk életébe bevilágí-

tott. Helyettes lelkészül U Nagy László, törökszentmiklósi segédlelkész neveztetett ki, aki 2-3 heteként istentiszteletet tartott. Egy alkalommal nagytiszteletű Gaál István esperes úr is meglátogatta a gyülekezetünket, istentiszteletet tartott. Minden szava egy-egy drága-gyöngy volt. Azokat a drága gyöngyöket megőrizzük örökre, vele élünk, vele halunk meg!

A népiskolai tanítás 1945. év január 3-án kezdődött meg. A kántortanító tanított, s egyben intézte az egyház ügyeit is. Lassan megindult az élet, a munka. Később a lelkipásztori helyettesítéssel nagytiszteletű dr. Marton József törökszentmiklósi lelkipásztor úr bízatott meg, aki szívén viselte ennek az árva gyülekezetnek sorsát, időt, fáradságot nem kímélve, jött mindig, hogy hirdesse az igét, egy kicsiny gyülekezet tagjai között.

1945. október 28.! Akiért oly sokszor szál t a fohász Istenhez, akit oly sokszor megkönnyezett a gyülekezet, akinek hazatértét már mindenki oly igen várta, az egyház lelkipásztora F. Tóth Sándor lelkipásztor úr közel 20 hónapi katonai szolgálat után – utóbbi időben már mint hadifogoly – hazaérkezett.

Futótűzként terjedt el a hír, gyermek és felnőtt, ifjú és öreg szívéből imaként tört fel a sóhajtás: „Isten! Te szeretsz bennünket, hazahoztad lelkipásztorunkat!”

A templom újra megtelt az igét szomjúhozó hívekkel, az ének is szebben csendült, új nap, új élet kezdődött annak tudatában, hogy minden elmúlhat a világon, de az Isten örökké él.

Kuncsorba, 1946. február 10.

Szénásy Imre

református igazgató-tanító

Kunhegyes

Az 1944. évi esztendő nyarán már nem volt normális köz- és magánéletünk. A sorozatosan mindennap előforduló légiriadó úgy a munka, mint a pihenés megszokott rendjét jelentékenyen érintette. Az aratás és cséplés sem folyhatott zavartalanul. Különösen a csép-lést gyakran kellett órák hosszára félbeszakítani a berepülések miatt. Légitámadást ugyan közvetlenül nem kapott községünk, de szeptember 21-én a községünk belterületéről alig 3 kilométerre levő abádszalóki Nemes uradalomban dolgozó munkásokat érte a bombatá-

madás, és 9 súlyos sebesültet hoztak be az itteni légó szükségkórházba. Közülük 2 még ott meg is halt. A többieket Szolnokra beszállították.

Iskolánkban is nagyon zavarta a munkát egész szeptember folyamán a hadi helyzet.

Szeptember 5-én éppen évnyitó istentiszteletre készültünk, mikor központi iskolánk egész

– 47 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

épületét lefoglalta a német katonai küldöttség tiszti iskola részére. Az évnyitót azért megtartottuk, s a községi elöljáróság kérésemre átengedte a tanítás céljára a községi iparosta-nonc-iskolát és az óvodát, de nem kellett igénybe venni, mert a német tiszti iskola nem érkezett meg, más német katonai alakulatot pedig az olvasókörökben lehetett elhelyezni.

Nyugodt és eredményes iskolai munkáról azonban nem lehetett szó, mert akárhányszor már a tanítás megkezdése előtt haza kellett bocsátani a tanulókat a szomszédos légókör-zetek veszélyeztetése miatt. Isteni tiszteleteinket is többször félbe kellett szakítani. Szeptember 3-án úrvacsoraosztásos istentiszteletünk is két részben volt megtartható. Magát az úrvacsorát este 6 órakor tudtuk kiosztani, s akkor is olyan szélviharban, hogy vil anyvilá-

gításunk is felmondta a szolgálatot.

Október elején már elérkeztek a riasztó hírek Erdély sorsa felől. Mihamar megjelentek az első menekültek is. Október 6-án, s főleg 7-én pedig zsúfolt volt a főutcánk a menekülők szomorú csapataitól. Elfogta a menekülési láz emiatt és a rádió riasztó hírei miatt községünk lakosságát is. Annyival inkább, mert másnap a községi elöljáróság dobszó útján közölte a közelgő veszedelmet azzal, hogy aki akar, meneküljön. Október 8-án délelőtt még megtarthattuk vasárnapi istentiszteletünket Vargha Zoltán lelkipásztor szolgálatá-

val, de délután már nem volt lehetséges. Megindult községünkből is a menekülés áradata.

Elment a csendőrség, a járási és községi hivatalok vezetői és szinte egész személyzetük.

Úgyszintén más intézmények: Máv, posta, öntözőhivatal, vil amossági szövetkezet stb.

alkalmazottai, sőt több gazdacsalád is. Az egyházközség tisztviselői közül elmenekültek Vargha Zoltán lelkipásztor családjával, s még eddig nem térhetett vissza, Fabó Zsigmond lelkipásztor családjával, s november 18-án visszajött, ifj. Bán István segédlelkész, s még eddig nem térhetett vissza, Veress Barna György tanító csak Abádszálókra ment át család-jával október 8-án, de október 11-én már vissza is jött ottan lakó testvérétől. Lévay Károly, Gy. Molnár Lajos, Veress Ilona tanítók Hevesre mentek, s onnan december 7-én tértek vissza. Bori László tanító családjával Pest környékre ment, s még nem tudott visszatérni, Kiss Albertné: Tömöry Ilona tanítónő Jászszentandrásra ment, s onnan november 22-én jött vissza. Fabó Zsigmondné tanítónő férjével és kisfiával Tiszanánára ment anyósához, s onnan november 18-án visszatért.

Két tanítónk: Kiss Albert igazgató és Tóth György tanító katonai szolgálatra hivatott be 1944. május, illetőleg augusztus hóban. Nem tudunk felőlük szeptember vége óta semmit.

Itthon maradtak az egyházi tisztviselők közül Bán István lelkipásztor, Tóth János, Mikó Imre, Szabó Rózsa, Kun Ilona tanítók s Kun Pál egyházközségi gondnok.

Kéry Sándor kántort még március hóban behívták tábori lelkész szolgálatra, s hír szerint sebesülten Iváncsán tartózkodik apósa házánál, hova a nyár végén felesége is ment kisfiával.

Október 9-re a község megszokott képe az elég nagyarányú menekülés folytán meg-

változott. Estére német katonai alakulatok is kivonultak a községből Kunmadaras és Abádszalók felé. Másnap, október 10-én a közeledő oroszok Kenderes felől ágyú és gépfegyver tüze alá fogták községünket, de bár sok köz- és magán épület kapott találatot, így a templom fala, a két paróchia teteje, a kántori lakás fedélzete, a községháza keleti ablaksora, s a Kossuth Lajos utcán és mellék utcáiban sok ház, Istennek hála tűz nem keletkezett és

– 48 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

nagyobb rontás nem érte lakóhelyünket ezen a kritikus napon. Leginkább a tetőzet és az ablakok rongálódtak meg. A lakosság legnagyobb része pincékben, s más szükségóvóhelyeken keresett menedéket. Emberéletben nem is esett ekkor kár, bár két egyháztagunk: Juhász Bálint községi iktató és Szabó István, az I. világháború hadirokkantja láblövést kapott.

A sötétség leszál tával alábbhagyott az ágyú és gépfegyver tüze, s 9-10 óra tájban megjelentek az orosz előőrsök, s még az éjszaka folyamán nagyobb számú csapatok is bejöttek Kenderes felől. Ekkor vette kezdetét az utcák, házak elözönlése, lakások feltörése s kifosztása, ami sajnos nem csak a bevonult oroszok műve volt, mert a lakosságnak önmagáról s a magyar testvéri szolidaritásról megfeledkező része is hozzájuk csatlakozott. Különösen sok kárt tettek a menekültek elhagyott lakásaiban, de ott is, ahol a tulajdonosok vagy lakók még az óvóhelyeken tartózkodtak akkor.

Október 11-én szerdán reggelre siralmas képet öltött a község. Feltört és kifosztott köz- és magán épületek, üzletek mutatták a ránk bocsátott csapás fájó nyomait. Hogy mennyire válogatás nélkül ment a pusztítás, legjobban igazolja az a tény, hogy mind a három gyógyszertárt is feldúlták s kifosztották. A zsidó templomba még a hatóság által hetekkel előbb elraktározott, s zsidó lakosok lakásaiból összehordatott ingóságokat, la-kásberendezéseket széthordták. Felforgatták és beszennyezték a járási, községi s egyházi hivatalok s iskolák iratanyagát, anyakönyveit, osztálykönyveit, s naplóit. (Az ál ami anyakönyveket, adókönyveket stb. Jászszentandrásra szállította már előbb a hatóság, az egyházi régi, közokirat jellegű anyakönyvek biztonságban vannak a klenódiumokkal együtt.) Az egyházközséget és iskoláját ért károkról a részletes adatgyűjtést a presbyterium elvé-

geztette, s három példányban elkészítette az egyházkerület, egyházmegye és egyházközség levéltára részére.

A következő napok és hetek a sorozatos megpróbáltatásokat hozták a lakosságra.

A megszálló csapatok elszál ásolása és élelmezése szinte minden házat és háznépet ke-mény, sokszor keserves feladatok elé állította. Nagy baj volt, hogy a hatóságok nem maradtak helyükön, s így fejetlenség és zavar volt ebben a tekintetben is. A megszálló katonaság esetről esetre, s az épen elől-utól talált lehetőséget ragadta meg szükségletei kielégítésére.

Az első napokban különösen szabad prédája volt a lakosság a házaló katonák kényének.

Az élet és vagyonbiztosság megrendült. A megszálló, jobban mondva átvonuló csapatok vezetői ugyan tiltották a kilengéseket, de nem lehettek ott mindenütt. Így történhetett meg, hogy úgy a községben, mint a határban, a tanyákon emberélet esett áldozatul több ízben. Kocó Pál 16 éves ifjút az utcán, fényes nappal, Szentpéteri István 70 éves gazdálkodót a saját házában fiatal menyének védelme közben, Sajtos Imre 27 éves gazdálkodót a tanyáján, Guba Imre 18 éves KIE tagot a kenderesi úton agyonlőtték.

A front közelsége miatt emberi és ál ati erőt igen nagymértékben vettek igénybe előbb a németek, majd az oroszok, legtöbbször minden kárpótlás nélkül. A németek által felrobbantott tiszafüredi híd és a kunmadarasi repülőtér helyreállítási munkáihoz heteken keresztül 2-3-4 százas csapatokban kellett menni a 16-70 éves férfiaknak. Az igával elhaj-tottak Budapestig, sőt azon túl is elkerültek. Lovaik, szekereik odavesztek. Emiatt az őszi vetést novemberben s decemberben sem lehetett számbavehetőleg végezni. Októberben meg a közeli harcok miatt. Így az őszi vetésterület a normálisnak kb. egynegyedrésze csak.

– 49 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Egyházközségünk feles és haszonbérlői is mind elvesztették igás ál ataikat. Három kö-

zülük ma is odavan maga is ismeretlen helyen. Ez az oka, hogy nincs az egyháznak egy szem őszi búzavetése sem. Ugyanígy üres Vargha Zoltán lelkipásztor javadalmi földje is, akinek, mint a menekülteknek általában, lakását is nagyobb részben kifosztották.

Breznay Mihály főszolgabíró s főgondnokunk, Szük Károly községi főjegyző, Dr.

Mándy István tiszti orvos presbytereink, Józsa Sándor hadban levő gyógyszerész,

presbyterünk és anyósa: özv. Makláry Károlyné (püspök-özvegy) Dr. Gönczi László hadban levő ügyvéd s egyházmegyei ügyész bútorait is szinte teljesen elszállították, s általá-

ban a menekültek ingóságait összeírták, értékesebb bútoraikat egyik községi épületben összehordták s elszállításra csomagoltatják a városparancsnok (orosz) rendeletére. Így egyebek közt Bori László menekült tanítónkét is. Újabban úgy hírlik, mégsem szállítják el.

Érzékeny károsodást szenvedtek azonban a helyben maradtak is. Bán István lelki-

pásztor és családja különösen ruházati cikkekben, ágyneműkben, és ál atállományában s terményeiben. Lakását, valamint Vargha Zoltán lelkészi, s Kéry Sándor kántori lakását és még a szomszédos épületet kórházi célokra foglalták le. 5-6 hétig be sem mehetett laká-

sába, s mintegy 50 mázsa tűzifáját feltüzelték. Szinte egész készletét, s emiatt mindezideig nem költözhetett vissza lakásába, annyival inkább nem, mert a fertőző betegek után a lakást fertőtleníteni fertőtlenítőszer hiányában nem lehet. Szerencsére a paróchia és a templom közelében lakhat családjával egy rokonánál.

Fabó Zsigmond lelkipásztor a menekültek keserű sorsában osztozott, de mert nov-

ember 18-án már visszatért, bútorait legalább jó részben megmenthette. Itthon maradt ta-nítónk közül Mikó Imre károsodott leginkább. Ruháit, ágyneműit, szép gyümölcsösének jelentékeny évi termését s gazdasági szereit vitték el. Presbitereink nagyobb része itthon maradt, de természetesen a lakosság általános megpróbáltatásait élte át. Főleg ál atállományuk csökkent le. Nem kerülte el a próba kis alkalmazottjainkat sem. Egyik temetőnk őrét, a 68 éves Botos Andrást pl. szinte csak a rajtavalóval hagyták szerény lakásában.

A közbiztonságot az elmenekült hatóságok helyett a polgárőrség igyekezett helyre-

állítani. Ennek parancsnoka előbb Jeskó Sándor Nagyváradról rokonaihoz idemenkült polgári iskolai tanár, majd az ő részéről gyanúba fogása és több hetes letartóztatása folytán Tóth János tanítónk lett. Mindkettőjüknek érdemes fáradozása eredményezte, hogy az el átatlan lakosság a malmok üzembe helyezésével kenyérhez, s a község viszonylagos jutalomhoz jutott. Hozzájárult ehhez nem kis mértékben az is, hogy az egyházi életet, istentiszteleteket templomunkban október 19-én újra megkezdhettük a megszálló sereg parancsnokának hozzájárulásával, sőt kívánságára is. A 10 napon át elnémult harangok első

hívó szava egyfelől könnyekig megható, másfelől némi megnyugvást és újuló reményt is hozott. Ugyanígy a december 1-jén megkezdett iskolai tanítás, amit előbb azért nem lehetett kezdeményezni, mert az át-átvonuló csapatok újra meg újra igénybe vették iskolánk épületét, meg azért is, mert a kályhacsövek minden teremből eltűntek, s az összes tűzifakészletet is a megszálló sereg szállíttatta el, s a kb. 250 mázsa tűzifából csak november végén kaptunk vissza 50 mázsányit, és a Futura lerakatából 96 mázsa kokszot utólagos elszámolási kötelezettséggel.

– 50 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Még inkább szilárdult a helyzet, mikor az orosz városparancsnok szakembereket bí-

zott meg a járás és a község közigazgatási vezetésével dr. Molnár Vince és B. Szabó Lajos itt tartózkodó sárréti főszolgabíró, illetleg biharnagybajomi főjegyző személyében, akik a régi elöljáróságot is munkába állították, amit különben már Tóth János polgárőr is kezdeményezett.

Nehézségeink és szomorúságaink ugyan bőven vannak még most is, de van hitünk is, hogy a hatalmas Isten, aki egyéni és közösségi bűneink miatt ezeket a próbáltatásos időket ránk hozta, de nem hagyott el a legnagyobb próbákban sem, kegyelmes lesz hozzánk az ő

nevéért, mert az Isten Szeretet.

Legyen nekünk a mi hitünk szerint.

Kunhegyes, 1945. január 30.

Bán István

lelkipásztor

Templom épületen:

A templom déli falán kettő helyen kb. 80 centiméter átmérőjű gránát találat.

(Mélysége 10-12 cm.)

A torony-kupolán öt helyen kémlelőlyukat vágtak a vörösrézlemezen.

A templom palatetejét puskagolyó mintegy 50 helyen rongálta meg.

A templomon 24 ablakkarika kitört, a tornyán pedig 3.

Egy koszorú szarufa kidőlt a templom pádláson.

A templomi berendezésből az orgona szenvedett legtöbbet, sípokat vittek el, vettek ki és nyomtak össze belőle. A szél-ládát felhasogatták.

A 6 persely közül négyet feltörtek és összezúztak.

Az úrasztalához tartozó szent edények közül 1 cin-kannát összenyomkodtak, s egyik kenyérosztó ezüsttálca eltűnt.

Az ajtózárak közül nyolcat feltörtek.

Az északi egyházrészi paróchia épületen. (Vargha Zoltán lakása.):

A tetőzet egy pár helyen puskagolyó találatot kapott, s mintegy 50-60 cserép összetört.

Az ajtózárak közül 12-t feltörtek, s részben az ajtódeszkát is leszakították.

10 nagy ablakkarikát kitörtek.

Az irodahelyiségből a wertheim szekrényt összetérték és kidobták. (Pénz tudomásunk szerint nem volt benne.)

Az anyakönyvi szekrényekből az 1903. szeptember 21-től 1935. január 2-ig született és megkeresztelt gyermekek bejegyzését tartalmazó anyakönyvet elvitték. Úgyszintén hiányzik a házassági anyakönyv l903-1926-ig. A halotti anyakönyv 1896. november l. – 1910.

március 15., valamint a legújabb, 1944-ben megkezdett halotti anyakönyv is hiányzik.

Az 1922-43. évekbeli halotti anyakönyvből lapokat szakítottak ki: 1-73., 83-101., lapokat és 185.-től végig, vagyis 1942. július 6. – 1943. december 31-ig.

– 51 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

A presbiteri jegyzőkönyvek közül az 1944-ben megkezdett legújabb jegyzőkönyv

hiányzik.

Az irodahelyiségben elhelyezett egyházközségi és paróchiális könyvtárt felforgatták.

1 darab íróasztalt elvittek.

Vargha Zoltán lelkész lakásberendezését feldúlták, és jelentékeny részben kifosztották.

A déli egyházrész paróchiális épülete. (Bán István lakása.):

A tetőzet kb. 3 helyen puskagolyó találatot kapott, mintegy 50-60 cserép összetört.

2 nagy ablak- és 10 kis ablakkarika kitört.

8 ajtót feltörtek, a zárakat elrontották, s 4 ajtónál deszkákat hasítottak ki az ajtóból.

Az irodahelyiségben az iratokat felforgatták, s részben elvitték. Az iskolaszéki jegyzókönyvek, paróchiális könyvtár kötetei megvannak.

A KIE pénzkészletét, 83 pengő 64 fillért ellopták.

A melléképületek közül a sertésól deszkakerítését eltüzelték. Ez a paróchiális épület kórház és konyhája részére foglaltatott le, s a javadalmaknak privát háznál kellett elhe-lyezkednie. Kórházi célokra volt lefoglalva a másik paróchia és a kántori lakás is, valamint még három szomszédos magánépület, s mindezeknek fűtésére Bán István lelkipásztor kb.

50 mázsa tűzifakészletét használták el.

Kántori lakás:

A tetőzetét pár helyen golyótalálat érte, s mintegy 80-100 cserép összetört.

A tábori lelkészi szolgálaton távollevő Kéry Sándor kántor lakását feltörték, s berendezésében sok kárt okoztak. Az épületen 5 ajtót és zárat törtek fel, valamint az utcaajtót és kaput is. 10 ablak karikát betörtek. A deszkakerítést mintegy 5 méter hosszúságban összetörték.

Iskola-épület:

Gondnoki hivatali helyiség:

Az ajtót és zárját feltörték.

A Wertheim szekrény alsó deszka ajtaját betörték. Az iskolapadok lerögzítésére való 5 kilogramm szeget elvitték. A szekrény felső része épen maradt, mert a gondnok az érté-

keket magához vitte, s az ajtót kívánatra kinyitotta.

6 ablakkarikát betörtek.

A hivatali helyiség mellett levő magtárból 12 mázsa árpát elvittek az orosz katonaság lovai részére.

A padláson levő csöves tengeriből mintegy 20 mázsát elhasználtak.

Az úgynevezett régi lelkészi hivatalban elhelyezett borsókészletet, valamint búzaocsút megdézsmálták (borsóból 2 mázsát, ocsúból 6 mázsát.)

5 darab tartalék harangkötelet elvittek.

– 52 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Magán, az épületen az alábbi károk vannak:

2 kapu kőbálványát teherautóval kidöntötték.

13 tanteremből a berendezést, padokat, asztalokat, szekrényeket kidobálták, az utób-biakat fekvőhelynek használtrák, mikor 2 héten keresztül lovas katonaság szál ta meg az udvart és az épületet.

41 ablakkarika kitört.

21 méter csatornacső eltűnt.

Tantermek s más helyiségeken esett károk:

Hiányzik: 36 darab négyüléses pad, 14 darab kétüléses pad, 2 darab szekrény és 10

javítandó, 1 darab szekrényfiók, 1 darab hosszú asztal a tanítói szobából (8x1. 20 méter), 3 darab iskolai asztal, 1 darab dobogó, 1 irattartó asztal, 17 szék a termekből és a tanítói szobából, 3 víztartó edény, és 3 javítandó, 2 mosdó ál vány, 5 mosdótál, 5 vizes kanna, 3 vizes-veder, 14 tanterem kályhacsöve, 14 tanterem vil anyvezetéke s lámpaernyője, 8 lámpa, 1 írógép, 17 hosszú fali fogas (gyerekeké), 5 rövid fali fogas (tanítóké), 7 szenesveder és 11

szeneslapát, 11 tűzpiszkáló vas, 1 mosdótakaró, 17 törölköző, 8 pohártörlő, 6 zár, 14 iskolai hőmérő, 1 iskolai díszzászló, fehér selyem nemzetiszínű szegélyezéssel, 1 asztalterítő via-szos vászon, 13 vizes pohár, 2 ruhakefe, 1 cipőkefe, 1 ülőpárna, 14 köpőcsésze.

A tanszerek közül hiányzik: 4 számológép, 217 szemléltető kép, 25 bekeretezett kép, 2 templomkép, 1 hymnusztábla, 1 magyar címer, 1 teljes biblia, 1 zsoltár, 17 térkép, 174

tintatartó, 100 színes kréta, 10 tol szár, 2 piros ceruza, iskolai anyakönyvek 1936-1944, 12

osztálykönyv, 1 itatóstartó (tapper), 3 méterrud, 2 földgömb, a fizikai szertár egészen, a ta-nítói könyvtár egészen, az ifjúsági könyvtár egészen, a segélykönyvtár egészen, 62 fapuska vál szíj al, 24 tornatricó, 24 tornanadrág, 1 előtornászöltöny, 50 tornabot.

Az iskolai tejkonyha felszereléséből hiányzik: 1 mosogatótál, 12 fatálca, 250 tejes-po-hár, 2 tejmérő kanál, 2 fakanál, 2 fehér kötő, 1 darab 20 literes lábas.

Az egyház és iskola tűzifakészletéből mintegy 200 mázsa tűzifát vett igénybe az orosz katonaság.

Kunhegyes, 1945. január 24.

Bán István

Fabó Zsigmond

lelkipásztorok

Kun Pál

gondnok

– 53 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Kunmadaras

Kunmadaras községet és közösségét a hadiesemények 1944. évi október hónap elejétől fogva kezdték egészen közelről érinteni. Bár a község határában, a vasúti állomásnak csaknem a főszomszédságában, mintegy 860 kataszteri hold területen folyó katonai repülőtér építési munkálatok előhaladása folytán, különösen pedig az építési munkálatoknak a nyár elején történt német katonai vezetés alá helyezése óta, tartani lehetett légi támadás ve-szélyétől. Istennek érdemtelenségünket nem tekintő kedvezése megóvott bennünket ettől a veszedelemtől. A hangulat is aránylag nyugodt volt egészen addig, míg október elején az erdélyi, bihari és békési menekülőknek községünkön való nagyobb méretű átvonulása meg nem kezdődött, ami október 7-én és 8-án érte el a csúcspontot: a kunmadarasiak közül azonban csak kevesen csatlakoztak a menekülők tömegéhez. Előzőleg azonban a leventéket elvezényelték túl a Tiszánra, s hadi munkán is több embert és fogatot rendeltek ki a Tiszához a tervezett védelmi vonalak építéséhez. Október 8-án a kora éjjeli órákban a repülőtér építésvezetősége a csaknem kész betonkifutópályát felrobbantatta, miután a német csapatok a községből elvonultak Tiszaörs felé. A robbantás az álmukból felriasztott lakosság körében nagy izgalmat keltett, s igen sok épület ablakait betörte. Az iskolaépületek és lelkészlakások ablakai közül is több betört a kilométeres körzeten is hal ható légnyomás következtében. Október 9-re virradó hajnalban az előző nap kivonult német csapatok erősítésekkel visszatértek a községbe. Október 9-11. napjain nagyobb német páncélos erők felvonulása volt látható. A hírek egymást váltogatták az orosz haderő közelségéről. Minden jel arra mutatott, hogy Kunmadaras egy nagyobb méretű harci összeütközés középpontjába, vagy közvetlen közelségébe kerül. Az istentiszteleteket, apróbb szertartásokat, harangoztatást 9-ikétől kezdődően be kellett szüntetni. Istenünknek meg nem érdemelt kedvezése ezúttal is elfordította rólunk, amitől féltünk.

Október 11-én 4 óra tájban a német haderő utolsó kötelékei is kivonultak a községből Tiszaörs felé anélkül, hogy a harciérintkezést a közelgő orosz csapatokkal felvették volna.

Több mint 24 órán át a község belterülete „senki földje” volt. Az orosz haderő előcsapatai ugyan már 10-ikén megjelentek a község határaiban, a községbe azonban csak 12-én, a késő esti órákban kezdték meg bevonulásukat. Az első bevonuló csapatok magukat partizánoknak mondó alakulatok voltak. A reguláris csapatok bevonulása 14-én a késő délelőt-ti órákban kezdődött meg.

Mivel a német csapatok Tiszafürednél, Tiszafüreddel szemben a Tisza túlsó partján ellenál ásra rendezkedtek be, községünk az arcvonal mögötti események központjába került hetekre. Magasrangú parancsnokságok, telefon, rádió és szikratávíró szolgálat központja lett. Ez idő alatt a német légi haderő kötelékei a község belterületek és a határok ellen több ízben intéztek légitámadást. A támadásoknak 3 halálos áldozata, és több könnyebb-súlyosabb sebesültje lett, néhány lakóház és egyéb épület megrongálódott. Mindhárom halálos áldozat református egyházunk tagja volt. A sebesültek azóta meg is gyógyultak. Egyetlen sebesülés sem járt halálos kimenetelű.

– 54 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Az arcvonal közelsége folytán szükségessé vált nagyarányú katona beszál ásolás

igénybe vette az iskolai épületeket, gondnoki hivatalt, egyházi tanácstermet is, kiterjedt a lelkészi lakásokra is úgy annyira, hogy Tóth János lelkész és családja október 13-tól november 3-ig, Szilágyi Árpád lelkész és családja pedig november 4-től november 14-ig nem lakhattak lakásukban. Mindkét lelkészcsaládnak Czira Ferenc tanító és neje adtak testvéri szívességgel szál ást otthonukban.

November 4-ikén a hivatalát november 3-ikán elfoglalt orosz városparancsnok magá-

hoz hívatta a községi elöljárókkal, s más vezető személyiségekkel együtt lelkipásztorokat és igazgató tanítót, s közölte, hogy másnap reggeltől kezdve az istentiszteletek tartását, egyéb egyházi szertartások végzését, harangoztatást a megszokott rendnek megfelelően meg kell kezdeni, s végezni és végeztetni kel , a tanítás megkezdését is elrendelte. November 5-én reggel megszólaltak ismét csaknem egyhónapi hallgatás után a harangok, megnyíltak az Úr házának ajtai, s az ünnepi számban egybesereglett hívek meghatottságukban végig sírták az istentiszteletet. Talán csak a rakamazi futásból 1710-ben hazatért ősök szívéből buggyant ki olyan bensőségesen mint most az ősi zsoltár: „Tebenned bíztunk eleitől fogva”.

Az újra felvett repülőtér építtetéshez kirendeltek meghal va a harangszót megál tak a munkában, egymásra néztek, s könnyes megindultsággal zengték a magyar református szívekhez legközelebb álló zsoltárt: „Tebenned bíztunk eleitől fogva.” Az iskolai munka megkezdése néhány napot késett, míg az iskolában szál ásolt katonaságot a városparancsnok kitelepítette. A tanítás a fiúiskolában összevont, illetve váltakozó rendszerrel indult meg, s folyik. Tüzelőről a legutóbbi napokig a községi előjáróság gondoskodott, mivel az iskola tűzifa készletét, mintegy 300 mázsa felvágott akácfát az ott szál ásolt katonaság elhasználta. A rendelkezésre álló tűzifa kevés voltán tekintettel kellett mindmáig az egy iskolai épületben való tanítást fenntartani.

Az egyházi tisztviselők közül testi bántalmat egyedül Szilágyi Árpád lelkipásztor szenvedett, akit 12-ikén éjjel egy ittas partizán késsel és fegyverrel többször megütött.

A bántalmazásnak – Istené legyen a hála! – következményei nem lettek. Anyagiakban mindnyájan tetemes kárt szenvedtek.

November 16-án a városparancsnok mindkét lelkipásztornak írásbeli nyilatkozatot

adott arról, hogy a lelkészlakások a beszál ásolás alól mentesek. E nyilatkozatnak Szilágyi Árpád egy esetét kivéve mindenkor meg volt a foganatja. Ezentúl a lelkipásztorok szívességből adtak esetenként szál ást egy-két tisztnek.

Lelkipásztorok lélekből áldják Istennek szent nevét, hogy Szent Lelke által arra taná-

csolta őket, hogy esküjükhöz híven helyükön maradjanak, s ne hagyják el a templomot s a nyájat, melynek szolgálatára rendeltettek. Áron meg nem vehető drága alkalmakat nyertek ajándékul a pásztori szolgálatért s a hívek testvéri szeretetének megtapasztalására.

Az egyháztisztviselők csekély kivétellel helyükön maradtak. Segédlelkész október elején a mozgósítási parancs értelmében katonai szolgálatra vonult be, s máig sem tért haza.

Főgondnokot, akin kiújult az első világháborúban szerzett ideggyöngesége, s azt a csoportos, sőt tömeges menekülőknek a községen történt átvonulás annyira felforgatta, hogy idegösszeroppanástól lehetett tartani, családja október 8-án Budapestre vitte, ahol azóta megbízhatónak fogadható értesülések szerint december 15-én öngyilkos lett. Presbiterek

– 55 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

közül a községi főjegyző október 8-ikán eltávozott a községből, s azóta nem tért vissza.

A tantestület tagjai közül egy régóta tartott betegsége következtében meghalt; egy több mint egy éve katonai szolgálatot teljesít; egy pedig október 10-ikén Budapestre távozott, s mai napig nem tért haza. Így két tanítótestvér végzi a tanítói és nevelői munkát hű odaadással.

A hadiesemények következtében emberáldozatokban az egyházközség a légi táma-

dások előbb már említett 3 halottjain kívül még 2 tagját veszítette el. Egyiket véletlenül, a másikat szintén nem egészen szándékosan katonák agyonlőtték.

Épületekben tetemes kárt szenvedett az egyházközség. A 2 szobakonyhás segédlel-

készi lakást egy hónapon át lóistállónak használták. Falát egy helyen kilyukasztották a trágyakihányása céljából; tornácának tartóoszlopait kifűrészelték, s a tornác összerogyott; a bútorzat eltűnt. Mindkét iskolai épület egy-egy közfalát áttörték. Gondnoki hivatal s egyházi tanácsterem boltozatának nagyobb része megsemmisült. A gondnoki hivatal pán-célszekrényét feltörték, s a benne levő pénzkészletet: 3645, azaz háromezer-hatszáznegyvenöt pengőt elvitték. Feltörték az anyakönyvek őrizésére szolgáló, falba épített, wertheim rendszerű zárral el átott vasszekrényt, s a cserkészcsapat s az Egészségvédelmi Szövetség ott őrzött pénzkészletét elvitték, anyakönyveket, iratokat kidobálták. A három legrégibb anyakönyv eltűnt. Irattár, levéltár anyagát össze-vissza dobálták. Mivel a kályha használhatatlanná tétetett, ennek rendezése ezidáig a hideg miatt nem történhetett meg, s a kár nem ál apítható meg. Gondnoki hivatal összes okmányai, iratai, naplói megsemmisültek a pénztári naplót kivéve. A jelentős mennyiségű irodaszerből semmi nem maradt, eltűnt a gondnoki hivatal bélyegzője is. A leányiskola fáskamrájának deszkafalát, az egyházi és iskolai kerítések nagy részét feltüzelték. Az írógépet elvitték. Iskolai felszerelésben, tanítási eszközökben, könyvtárakban az egyházközség régi leltári értékelés szerint 6380 pengő, azaz hatezer-háromszáznyolcvan pengő kárt szenvedett.

Klenódiumokban is érték veszteségek egyházközségünket. Az úrasztala terítői és ruhaneműi közül az összes fehéreket elvitték, valamint egy fekete bársony Úrasztali terítőt.

A régi kelyhek közül kettőt, a boros cinkannák közül szintén kettőt vittek el. A cinkannák közül az egyiket egyik presbiterünk házánál hagyták el, a másikat pedig Tiszaszentimrén, így mindkettő visszakerült. A legrégibb keresztelő kannát használhatatlanná tették.

Az egyházi épületek betört ablakait a községi elöljáróság a repülőtéren a németek elvonulása után visszamaradt üvegekből megcsináltatta.

Próba alá vetett bennünket az Úr, de kegyelmének gazdagsága szerint adott erőt a próba elviselésére. Mindenekért áldassék az ő szent neve!

Kunmadaras, 1945. február 8.

Tóth János

Szilágyi Árpád

lelkipásztorok

– 56 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Kunszentmárton

A történelmi idők lezajlása után, a kívánt helyzet és kárjelentés a következőkbe teszem meg a Főtiszteletű Püspök és Nagytiszteletű Esperes urak rendelkezése alapján:

Egyházközségünk tagjai közül az 1944. október 9-én bekövetkezett ostrom alatt és azt követő napokban 3 református halt meg: egy apát a mezőn ért orosz golyó, ennek egyik fia hatodmagával jött haza munkaszolgálatból, mind a hatot egy orosz katona lőt-te agyon, és egy tiszaföldvári református asszony városunkban református borbély fiánál tartózkodván, az ostrom alatt gránátrepesz testében fúródván, meghalt. Mind a hármat eltemettem. Az elsőt az ostrom utáni napon, mikor még ellenséges repülők támadása elől kellett magunknak is a temető közelében egy ház pincéjében bemenekülnöm, ez utamon már híveinket látogattam, és utána néztem, hogy megvannak-e életben és sértetlenül, s két református idős nőt, kiknek házát bombatámadás érte, halálos riadtságukban egy negyed órával a támadás után már meglátogattam és vigasztaltam, mikor magamnak is az újabb támadás elől egy boltpince raktárában kellett menedéket keresni, stb.

Városunk ostroma 1944. október 9-én, hétfőn volt. A város három tornyát: a refor-mátus, római katolikus és zsidótemplom tornyait bizonyára megfigyelő helynek vélte az ostromló orosz hadsereg, és ágyúval lelőtte. A három templomtorony közül a mienket érte a legkisebb baj: tornyunkon gránátok hullottak keresztül s azt megsértették ezen repesz darabjai, az árkád sor tetőzetét, a templom torony falazatát több helyen megsértették.

A légnyomás toronyablakaink nagyobb részét, s templomunk egyik oldalán az ablakokat egy híján kitörte, kerítésünket két helyen megrongálta. Míg az ostrom előtt egy repülő-

gép bomba hullott templomkertünkben, mely egy lyukat vájt, de semmi kárt nem tett, hihetőleg templomunknak volt szánva, de Isten megvédte házát nagyobb pusztulástól.

A tornyon átfúródott, s maguknak rést ütött gránátok közül egy a paróchia cserép tetőze-tét a gerincein 3 helyen átütve, a cserepeket összetörte, egy helyen a fedélzetet, a csatornát is megrongálta, neki ment a szembelévő téglából való melléképületnek, hol exlodált, s fáskamrát s w.c. tetejét vetette szét, de ahol már élet következett, oda nem ért el a rombolás, mert valaki járt itt, s megőrizte, és míg a tyúkól falát megrepeszté, a csirkéknek s tyúkoknak semmi bajuk sem lett. A sertésól homlokfalának téglái kifelé kihul tak, de az élet: a két sertés csendesen pihent, egy porszem rájuk nem esett. De megőrizte Isten az ember életet is: feleségem, cselédünk, s az én életemet lent a pincében, hol három napot két éjszakát töltöttünk el, s ezek között október 8-án vasárnapot, mikor gyertyavilág mellett tartottuk meg 3-an az itteni tiszteletet és énekeltük: (Egyedüli reményem oh Isten csak Te vagy!).

A 8 percre levő főtéren dörgött az ágyú, Isten igéje volt a táplálékunk egyedül, mert 3 napig a testi táplálék nem kellett, nem ettünk. Isten csodáiról beszélhetünk, mert a tornyon átlőtt 1 gránát neki ment a tőszomszédban levő vályogháznak, melynek minden szobáját átütöt-te, és nagy lyukakat fúrt a falakon, hol a légnyomás kívül is nagy rombolást okozott, a ház konyháját felborította, s egy hatalmas lőrésen a gránát kiesett a parókhia, az iroda közvetlen közelében, attól 4 lépésnyire, de Valakinek gondja volt rá, hogy fel ne robbanjon, mert

– 57 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

mint (bedöglött) gránátot találtam meg, mely ha expodált volna, lehet hogy irodámban okozott volna igen nagy kárt. Így is félős volt, hogy nem időzített gránát-e, de két orosz katonát kértem fel a megtekintésére, akik megnyugtattak a felől, hogy az nem veszélyes.

Kisebb repeszdarabok a paróchia ebédlőjének két felső és mosókonyhájának több kis ablakát betörték, s homlokfalát az utcai részen itt-ott megsebezték.

Lehet, sem egyházunk, sem városunk ilyen s más nem szenvedtek volna, ha egy vé-

leményen, világnézeten, lelki s közéleti mentalitáson lennénk városunk új, 1 és fél éve ittlevő és sajnos felettébb eretnekgyűlölő római katolikus plébánosával, aki ezekben az Isten ítéletes időkben egyik református hívünkkel összezördülvén, őt állítólag (piszkos reformátusnak) nevezte, mirenézve én a képviselő testület előtt kérdést intéztem hozzá, ahol ő ezt tagadta, de viszont az illető református ennek megtörténtét hangoztatta, és az orosz parancsnokságon ezt jegyzőkönyvbe is diktálta. Bizonyítani tudom, hogy szerettem volna megmenteni Szabó Elek római katolikus plébánossal együtt a várost és egyházunkat a feleslegessé vált ostromtól, mert annak kezdetén sem német sem magyar katona egy szál sem volt városunkban, de mert a Szentes-felől beérkezett, s alsó temetőbe elhelyezkedett orosz haderő elől nem ment ki küldöttség, hogy kíméletet kérjen a védtelen város javára, az ostrom megkezdődött, s akkor mindjárt 20 halott és sok kár, romlás lett a vége.

Az ostrom előtti napokban itt volt 1 magyar hadikórház, melynek protestáns betegeit állandóan látogattam, és evangéliumi iratokkal láttam el, és 1 egészségügyi oszlop, melynek legénysége 95 percentben református volt, ennek kiváló református táborilelkésze, Nobik József nagyszalontai hitoktató lelkész volt, kivel meleg testvéri viszonyban, s egy mentalitáson lévén, katonáiknak Isten tiszteletet tartottunk templomunkban, s iratokat osztogattam. Ő mondta el, hogy mikor Nagyszalontán sem volt már magyar és német katona, s az orosz haderő közeledett: Arday Aladár református lelkipásztor az ottani római katolikus plébánossal karöltve egy fehér zászlóval kimentek az orosz haderő elé, s megmentették Nagyszalontát a pusztító ostromtól. E példán is elindulva emberi, magyar, keresztyéni és lelkipásztori felelőség érzettől indíttatva október 6-án elindultam a városban cirkálni, hogy az utcán valahol a plébános urat találjam, s vele megbeszéljem, hogy ha ő is úgy látja, s ha védtelené lenne városunk, menjünk ki ketten egy fehér zászlóval az orosz haderő elé, s mentsük meg a várost, hisz csak 40 magyar katona volt csak városunk védelmére, mint ahogy azt nekem az előző éjjeli utcai harc után a paróchiám előtt álló két magyar katona mondotta, akik fegyverrel a kezükben a templomunk melletti utcában állítólag ottlévő

orosz partizánra vadásztak, s akikkel a pincéből felmerészkedve beszéltem, s az ő kijelentésük is igazolta feltevésemet, hogy nincs reményük arra, hogy feltartóztathassák az orosz haderőt. A plébános úrral a városban tényleg találkozván akkor már ágyúdörgést halottunk Hódmezővásárhelyről, és ezek szava bizonyossá tette, hogy a háborút elvesztettük, s amit 1939. szeptember 1-óta, a világégés bekövetkezte óta előre láttam: bekövetkezett.

Azt hívén, hogy a plébános úr esetleg elfogadja ál áspontomat, föl akartam kérni őt e közös önfeláldozó akcióra, de be kellett látnom, hogy ez lehetetlen lenne, s így javaslatommal elő

sem ál tam. S mikor október 9-én a délelőtti ostrom befejezése után községünk főbírája végre megmozdult, hogy néhányad magával menjen ő ki az orosz haderő elé az ostrom beszüntetését kérni, hogy e küldöttségben részt vegyek, engem is keresett. Örökké saj-

– 58 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

nálom, hogy nem talált meg, s e küldöttségben, melynek gyors munkája volt, részt nem vehettem, s e címen nem lehettem városunk javára. Romok után jött a felépítés. Az orosz vezérkar egyik osztálya Kunszentmártonban lévén megtudtam, hogy abban egy perfektül magyarul beszélő orosz tiszti házaspár, rosztovi egyetemi tanár és neje is itt vannak. Felke-resvén őket, a 25 éve emigrált ideális lelkű magyarokat, kijelentették hogy ők protestánsak, s asszony meg éppen református áldást mondva rá, így szóltam a nőhöz: „kérem tegye emlékezetessé, nem hiúság okából, nevét kis egyházunk történetében azzal, hogy javíttassa ki az orosz parancsnokság által templomunk, tornyunk romjait.” S ő ezt megígérte, s hogy még bizonyosabb és gyorsabb legyen ez új áépítés, Isteni tiszteleteinket mihamarább megkezdhessük, két nap múlva feleségemmel, mint a Nőszövetség elnökével, e nemes professzori házaspárhoz mentem el, hogy a nő kérje a nőt e nemes munka elvégzésére. És Bolgár Elek professzor neje megmozgatta az orosz vezérkari tiszteket, hogy az orosz parancsnokság rendelje el annak a községi Elöljáróságnak, amely mint a római katolikus egyház kegyura már jól előhaladt a római katolikus templom a helyreállítási munkájában, hogy a reformá-

tus templom javítását is végeztesse el, bár ha e sokszor lenézett és megvetett, de Isten kegyelméből: eretnek egyháznak nem kegy ura is. És az orosz parancsnok, az akkori főjegyző

helyettesnek kiadta parancsban, hogy ha a református templom ablakait szombat estig be nem tétetik, őt agyonlöveti, vagy Szibériába deportáltatja. És így megindult a munka, s va-sárnap már december 10-én Isteni tiszteleteinket a templomban megkezdhetjük, tornyunkat is kijavíttattuk annyira, amelyre a tél hidege engedte, hogy benne a harangoztatást vé-

gezhetjük. Az első Isteni tiszteletre a harangozást magam végeztem azért is, hogy a torony teherbíró képességét kipróbáljam. A képviselő testületen, melynek tagjai sorában ezek az idők és isten akarata engem az utolsó helyről vezető helyre emeltek, keresztülvittem, hogy a képviselő testület kimondotta, hogy templomunk javítási költségeit a községi pénztár fizesse, és azt a plébános úr sem ellenezte most már, aki az elmúlt idők egy gyűlésén, amikor egyhangúlag megszavaztatott számunkra évi 400 pengő községi segélyt kérésemre.

Egyedül ő hozzátette: „ez csak ideiglenes”. Egyéb javításokat Isten segedelmével tavasszal fogunk eszközölni, más kár Egyházunkat nem érte. Összes értékeinket: könyveinket, klenódiumainkat, stb. jóidején a pince nagyobb részébe elrejtettük feleségemmel együtt, és a pincét befalaztattuk, bár ez felesleges volt, mert Istenen kívül minden emberi védelmet megkaptunk. Templomunkra kiírtam cirill betűkkel: „Blagodát i Milost! Crkvu Protestánt.”

És románul „Protestant Biserica!” és templomunkon egy karcolás sem lett tovább, hiszen mint a ki 4 országban missionáriuskodtam, és 7 szláv faj között dolgoztam, s úgyis, mint erdélyi ember, románok ezrei között evangelizáltam, elsősorban azért is maradtam helyemen, mert küldetést éreztem, hogy a beözönlő oroszoknak és románoknak hirdessem az evangéliumot, amit 5 hónap óta ál andóan tettem és teszek előszedve jugoszláviai volt irat terjesztésem anyagából, s román és szláv evangéliumokat, s ezeket osztogattam, nyújtottam nekik, és így nem esetleges dolog hogy egyházam javait és értékeit és a magam szegénységét alig érte valami kár, mert még azt az orosz rabló katonát is, aki társaival együtt 1 éjszakánkat és nappalunk egy részét tette gyötrelmessé, le tudta fékezni, hogy 1 szerb újtestamentumból olvastam neki, s mikor többször fordult felém józan és részeg orosz és román katonák pisztolya, egy este egy nálam szál ásoló román tanár részegsége miatt

– 59 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

egy orosz katona román gyűlölete folytán, kettőjüket csendesíteni akaró szándékom miatt, legalább 50-szer volt felém fordítva testemtől pár centimétertől az orosz revorver: Isten irgalma mindig megvédett, mert orosz és román megtorpant a tény előtt, hogy lelkipásztor és missionárius áll előtte, s nem egy orosz katona csókolta meg a kezem.

Isteni tiszteleteinket ál andóan hétköznapi bibliai órákkal együtt, még templomban nem járhattunk paróciámon még akkor is, amikor civilek az első vasárnapokon főleg nők utcáinkon járni nem tudtak, a paróchián folytak az isteni tiszteletek, s ha más nem volt jelen, jelen voltak azok a lelkész családdal együtt akik közel 2 napon át a paróchiámon kerestek és kaptak menedéket, köztük római katolikus lány is, a tanyáról ide menekült volt kolozsvári diakonissza is, kikkel mindennap 3-szor tartottunk házi áhítatot, összes többi funkciómat végeztem és végzem. Dolgom megszaporodott, mert míg az eretnek lelkipásztor e helyen 1 feudális, klerikális, mammonista régi Magyarországon a klerikálismus az egyik főhelyén lenézett, megvetett, háttérbe szorított ember volt, ma hogy eljött az új reformáció ideje: elővett és használt emberré lett, ami nekem igen sok dolgot ad, de igen sok alkalmat is az örökké diadalmas Evangélium szolgálatára.

Pártpolitikával nem foglalkozom, s bár keresztapja vagyok az itt lévő 3 párt legnépe-sebbikének, de abba se lépte be, de ahol az új világ gondolatait neveléssel és tanítással szolgálnom kel , ott nem haboztam szolgálni. Én indítványoztam itt egy új év napján tartott felvilágosító nagy gyűlés tartását, melynek egyik szónoka voltam, ott is mint lelkipásztor, itt 400 lélek eljött. Január 28-án Tiszaföldváron lelkipásztori szolgálatokat végezvén, s az éppen akkor tartott demokratikus népgyűlésen a vezetők által beszédtartására felkéretvén, itt 1000 ember előtt, mind két helyen mint lelkipásztor állottam, és az evangélium világosságában helyezve az új világ és új Magyarország problémáit, de a pártpolitikát, pártérdeket egyik helyen sem szolgáltam.

Városa parancsnoka súlyt helyez arra, hogy a két egyházvezető lelkésze közül csupán a törpe kisebbség: a református egyház lelkipásztora jusson szóhoz ünnepélyes alkalmakkor, így decemberben az egész intelligenciát magához kérette, hogy a gyűlést vezető 4 orosz magasrangú tiszt jelenlétében az új világ új problémáit tárgyaljuk meg. E gyűlésen, melyen a különböző felekezeti lelkészek közül egyedül én voltam hivatalos, elvi jelentőségű. A ró-

mai levél 13. részének alapján felépített beszédet tartottam, melyen felmutattam és felolvas-tuk azt a röpiratot is, amelyen a fényképen ott van a Főtiszteletű Püspök úr és a debreceni római katatolikus Prépost plébános képe is, mint akik „concuorrunt ut alant” együtt mű-

ködnek az új Magyarország felépítésében, és fájdalommal kellett felkiáltanom görög keleti oroszok és nagytöbbségben római katolikus magyarok előtt: „Boldog Debrecen, hol ezekben a válságos történelmi időkben együtt munkálkodhatik a református püspök és a római katolikus prépost plébános!” Az oroszok megértették, szeret hinni a magyar intelligencia is, megértette a szavak értelmét, amit az újonnan alakult képviselő testület első, számunkra történelmi jelentőségű közgyűlésen, ahol a két egyház vezető lelkésze ismét az én akcióm folytán jutott be a képviselő testületbe, itt tartott beszédemben érthetőbben, bár senkit sem sértve kifejtettem, hogy el kell múlnia az új Magyarországon a lelki fasizmus ama káros rendszerének, ami Kunszentmártonban annyira megfertőzte az életet, hogy van uralkodó egyház és van tizedrangú, elhanyagolható mennyiség: egy eretnek egyház.

– 60 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Főtiszteletű Püspök Úrral 1944. július 26-án beszélhettem utoljára, mikor hivatalá-

ban szíves volt engem fogadni, megál apítottuk már akkor e történelmi idők jövőjét, s azt, hogy a protestantizmusnak használnak, s pusztulhat, romolhat sok minden, de diadalmas marad, hódít az Evangélium. Nagy keresztet kell nekem is hitvesemmel hordoznunk, öt gyerekem van távol, átélték a borzalmak városában: Budán és Pesten a szörnyű katasztró-

fát, január 9-ig még életben voltak, hogy azóta mi van velük, e percben nem tudom. Isten igéjéből és ígéreteiből élünk!

„Az omladékok felcsapó lángjából,

Mely nyaldosá szentélyed ó falát,

Egyet menténk meg a nagy pusztulásból:

Téged Uram! javaink legjavát!”

Krisztus maga védelme Anyaszentegyházának, az Ő bűnbocsátó irgalma legyen ve-

lünk, s ajándékozza meg református egyházunkat is az új reformáció áldásaival, az Ő kegyelmét esdem a Főtiszteletű Püspök Urnak és a Nagytiszteletű Esperes Úrra, s vagyok őszinte tisztelettel és szeretettel

Kunszentmárton, 1945. február 5.

Benkő Viktor

református lelkipásztor

Mezőtúr

Október 7-8-án bevonult Mezőtúrra a vörös hadsereg.

A rendes lelkészek: Marjay Károly, Falussy Gusztáv, Komlósi Gábor nem voltak Mező-

túron. Családjaik sem.

A val ásoktató lelkészek: Széchényi Endre, Szőke Mihály nem voltak Mezőtúron.

A három segédlelkész nem volt Mezőtúron.

A gimnáziumi val ástanár: Kiss István tábori lelkészi szolgálatot teljesített.

Október 7-11-én nem volt Istentisztelet.

Október 11-én néhány buzgó egyháztag felkérte dr. Marcsa Imre nyugdíjas lelkészt, hogy a lelkészi teendőket végezze el. Dr. Marcsa Imre vál alta; engedélyt kért a város akkori parancsnokától (polgármester), Erdélyi Istvántól, aki a maga részéről örömét fejezte ki, hogy egy túri ember meri vál alni ezt a kockázatot, de kijelentette, hogy semmiféle ga-ranciát nem adhat. Az orosz parancsnokság azt mondta, hogy neki közömbös ez a dolog.

A nagy templomban a csil ár le volt lőve, az orgona összeverve, zsoltárok széttépve, a már-vány keresztelőmedence összetörve, az úrasztali, szószéki terítő hiányzott, konzervdobozok és csontok voltak szétszórva, a perselyek fel voltak törve. Az újvárosi templom hasonló képet mutatott. Az új orgona megérkezett részeiben (14000 pengő) igen sok kár esett.

– 61 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Az október 15-én tartott Istentiszteleten kb. 20 férfi, és 50 nő vett részt.

Október 21-én, 22-én utcai harcok voltak. 21-én kigyúlt, s beomlott a nagy templom tornyának szép kupolája. 22-én Istentisztelet nem volt, a lelkész egy udvaron temetett egy halottat.

November 5-én egy szűkebb körű presbiteri gyűlés volt, dr. Marcsa Imrét a lelkészi teendők további végezésére kérték fel, s elhatározták, hogy a nagy templom s torony, és az újvárosi templom és torony nagyobb hibáit kijavíttatja az egyház (hogy a további pusztulásnak elejét vegye), s a munka irányítására, ellenőrzésére Kiss Mártont kérte fel, mivel az egyház gondnoka – Cs. Tóth Ferenc – sem volt Mezőtúron. Az anyakönyvvezetést és a pénztári teendőket Patkós János gimnáziumi tanár végezte dicséretre méltó pontossággal.

A november 26-án tartott presbiteri gyűlés egyhangúlag, örömmel vette tudomásul ezeket a megbízásokat.

A templomoktornyok kijavítására kb. 5000 pengőt adtak össze év végéig. (Ebből 2100

pengő kölcsön.) Különösen súlyosan sérült az újvárosi templom és torony, ennek kijaví-

tására cserepet nem lehetett kapni, ezért egy iskolát és tanítói lakást kellett elbontani, de ennek lebontása már régebben el volt határozva.

Az egyházi szertartások végzése eleinte nem volt minden veszély nélkül való. A lelkészt (dr. Marcsa Imre) lakásából kidobták, ruhaneműi javarészét elvitték. 30 ember volt házá-

ban – konyhával, autógumi javítóműhel yel –, ezek minden élelmiszerét megették, bútorait, felszerelését nagy mértékben megrongálták, s igen meghiányosították. Ennek a csoport-nak a szakácsa azt hangoztatta, hogy „pópa aufhangen”; egyik temetés után egyik katona

– fegyverét a lelkészre szegezve – ezt mondta: „pópa vigyázz!” Mánai Szücs Ferenc kántort

– 82 éves öregember – a temető felé egy katona megállította és őszi köpönyegét levette róla. Mikor ezért panaszt tett a parancsnokságon, azt mondták neki, hogy ez holnap nem történik már meg.

Lelkész egy ideig egy szomszéd házban hált meg, majd kénytelen volt elköltözni idegen házba megmaradt bútorával s némi ruhaneműjével.

A templomot későbben tiszteletben tartották. Ugyanis egy GPU tiszt bizalmi nyilatkozatot kért az itt maradt intelligenciától. A lelkész ekkor elmondta, hogy val ásszabadságról szó sem lehet, míg a templomot folyton feltörik, s oda nem illő dolgot művelnek benne.

A GPU tiszt nemcsak megígérte, de tényleg gondoskodott is róla, hogy a templomban ilyesmi ne forduljon elő. Az Istentiszteleten október 29-én kevesebben voltak, mint 15-

én (ugyanis 29-én az utcán fogdosták el az embereket munkára, köztük a két harangozót is) később többen-többen jöttek, karácsony első napján kb. 500-an voltak (hideg-huzatos templomban, mert az ablakok ki vannak törve), ebből úrvacsorával élt 40 férfi, 83 nő.

A lelkészi hivatalt eleinte békében hagyták, később ott is pusztítottak, majd az épü-

letben kórházat rendeztek be, és oda semmiképpen nem lehetett bejutni. Egy kedvező

pil anatban sikerült a lelkésznek kimenteni az anyakönyvek jó részét. A házasságkötési anyakönyv hiányzik 1935-től. Egyes lapok több könyvből ki vannak tépve. A keresztelési és halotti legújabb anyakönyvekből a tiszta lapokat kitépték. Hivatalos pecsét egy sem maradt. (Az egyház jegyzői pecséten kívül.) Paróchiális könyvtár, nyomtatványok ,felszerelés áldozatul estek. Úrasztali felszerelésből maradt: 2 terítő (az újvároson), 6 darab kehely, egy

– 62 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

boros kancsó, 2 kenyérosztó tányér. A tulajdonképpeni veszteség most meg nem ál apítható, mert az egyház vagyonleltára is hiányzik. Az egyház pénztári hivatala is áldozatul esett, iratait széttépték, megsemmisítették, az egyház páncélszekrényeit kibontották.

Az újvároson a disznóólból kihalászta a lelkész a következő anyakönyveket: keresztelési 1893. október 19-től 1904. április 26-ig; 1923. január 18-tól 1925. február 7-ig. Halotti 1904. március 12-től 1920. augusztus 25-ig. Konfirmációi 1919-1937.

Az anyakönyveknek magánházakba való mentése hiábavaló lett volna, mert a pusztítás a legtöbb háznál nagymértékű volt. Az egyes emberek is igen sokat szenvedtek vagyonuk-ban, vagyonunk védelmében, a férjek feleségük becsületének védelmükben, az apák leá-

nyuk tisztaságának oltalmazásában.

Közben visszatért az elmenekült Széchényi Endre val ásoktató lelkész, akinek megengedte a város polgármestere, hogy val ást taníthasson, azzal a szóbeli figyelmeztetéssel, hogy feltűnést ne keltsen, hangos ne legyen, mert ezzel csak kárt okozhat magának. December 4-től heti 10 órán val ásoktatást végez, és az újvároson vasárnap délelőttönként prédikál.

A három lelkészi lakásban aránylag csekély kár esett.

Mezőtúr, 1944. december 31.

Dr. Marcsa Imre

nyugdíjas lelkész

Rákóczifalva

Nehéz és megpróbáltatásokkal teljes időket élt át községünk a háború viharának hazánk földjére érkezése előtt is, mert községünket egyrészt a megszálló német csapatok által épített katonai barakkok, másrészt a repülőtér közelsége miatt ál andóan a légitámadás veszélye fenyegette. A légi tevékenység miatt községünk lakossága ál andó rettegésben élt, s szorgalmas munkáját is sokszor félbe kellett szakítania. A félelem nem volt alaptalan, mert 1944. augusztus hó 20-án délelőtt 10 óra táján – istentisztelet végeztével – közsé-

günkre bombazápor hullott. Ez alkalommal kb. 70 ember halt meg és 130 megsebesült.

Egyházunk a bombázás alkalmával 7 férfi és 2 nő tagot vesztett.

A Hazánkon keresztülmenő orosz-hadsereg községünket először 1944. október hó

8-án este szál ta meg, ez alkalommal községünk lakói közül csak néhányan vesztették életüket, de a meghaltak között egyházunk tagjai közül senki nem volt. A megszálló orosz csapatok községünkből tovább mentek, és helyükbe román csapatok jöttek, akik 1944.

október hó 19-ig voltak itt, mivel a németek újra visszajöttek községünkbe. Az orosz csapatok október hó 25-én a németeket kiűzve községünket ismét megszál ták. Ez alkalommal csak kisebb ütközet fejlődött ki, melynek során a falu két végén egy pár ház elpusztult, a temetőnkben egy kripta és néhány síremlék esett a harc áldozatául.

A hadműveletek előtt községünkből sokan elmenekültek, a propaganda és a köz-

ség kiürítésének kilátásba helyezése miatt. Lelkipásztor és a kántor családostól eltávoz-

– 63 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

tak a községből. Lelkipásztor Dunapentelén tartózkodott, onnan mihelyt a Duna-menti hadműveletek elmúltak, azonnal visszatért szolgálati helyére (1945. február hó 24-én).

Az egyház tagjai igaz és meleg szeretettel fogadták visszatérő pásztorukat, aki azonnal meg is kezdte munkáját. Az első istentiszteletet egy egyháztag házánál tartottuk, mivel a templomunk belseje nem volt rendes, s ez alkalommal hálával áldoztunk az Istennek azon végtelen kegyelméért, mel yel úgy a pásztort, őrállókat, mint az egyháztagokat életben megtartotta. Boldogan jelenthetem, hogy a hadműveletek idején egyházunk tagjai közül senki sem halt meg.

Ezek előrebocsátása után áttérek arra, hogy milyen kár érte a hadieseményekkel kapcsolatban egyházközségünket:

Épületekben csak kisebb rongálások és ablakhiányok voltak s vannak. Az ablakok

egy részét már megcsináltattuk. A megszálló csapatok a lelkészlakást tiszti-étkezdének és konyhának használták, a gyülekezeti házat pedig legénységi szál ásnak, így ezek az épületek alapos tisztításra szorulnak.

Templomunkat a hadműveletek idején feltörték, onnan az ablakokról a függönyöket

letépték és elvitték, továbbá több vil anykörtét szintén elvittek. Az orgonabillentyűkről a csontfelületet leszedték, s ezután a sípokat szedték ki, melyeket a lelkész kertjében szét-szórva egy pár kivételével megtalált, és azokat helyére visszarakta.

Úrvacsorai felszerelésekből elvesztek a következők: egy kis ezüst kehely, mel yel bete-gekhez szoktunk járni, egy cinkanna, s egy boros üveg. Ezek a többi úrasztali edényekkel voltak elásva. (Megmaradt a két nagy ezüst kehely, két boroskanna, ezüst tányér, egy óntányér, ezüst keresztelő készlet.)

Úrasztali és szószéki terítők közül: két bordószínű készletből csak egy darab veszett el, a többi terítők sértetlenül megvannak.

Irattárunk szekrényestől együtt elveszett (az elrejtett fontosabb irattári anyagok szintén elvesztek.)

A paróchiális könyvtárból szintén elvesztek a „Református Egyházi Könyvtár” I. VIII.

IX. XIV. XV. XVI. XX. és XXI. kötetei.

A népkönyvtár, melyet én alapítottam, körülbelül 230 kötetből állott, s ebből szekré-

nyestől együtt 144 kötet eltűnt.

Anyakönyvek közül, melyek 1882. évben kezdődtek eltűnt az esketési anyakönyv és

a volt iskolánk összes anyakönyvei.

Presbiteri jegyzőkönyvekből három kötet veszett el.

Zsinati, konventi, egyházkerületi és egyházmegyei jegyzőkönyvek mind elvesztek.

A gyülekezeti-házból az összes padok, székek és az asztal elvesztek.

A lelkipásztornak négy szoba bútora kevés kivételével elveszett, úgy szintén ál atállománya és egész évi termése eltűnt.

A lelkipásztor lakását 1945. március 30-án kapta vissza, s többet nem is kellett a lakásból kiköltöznie. Az istentiszteleteket zavartalanul megtarthattuk, és a hitoktatást is végezhettünk.

Az egyházi élet rendben folyik, a lelki munkákat éppúgy végezzük, mint azelőtt.

A templomlátogatók száma nem csökkent, sőt inkább szaporodott.

– 64 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Az egyház anyagi helyzete nagyon nehéz, mivel három nagy adófizetőjét a földbir-

tokreform során elvesztette, így az egyházi adóbevételének több mint felét nélkülözi. Ez azonban nem csüggeszt minket – bár lelkészét az egyház fizetni nem tudja – hiszen egyházunk anyagilag volt már nagyon súlyos helyzetben, amikor 10 éven keresztül viasko-dott létét fenyegető nagy adósságaival, melyből lelkipásztor fizetéséről való lemondásával megmentette, s azután összes épületeit rendbe hozatta és még készpénze is volt. Isten szava most is biztat: „Keressétek először Isten országát és az Ő igazságát, s ezek mind meg-adatnak néktek”. Először a lelkiek, s azután az anyagiak is lesznek. Lelkipásztor, Őrállók, Egyháztagok imádkozva dolgoznak kis egyházunkért, s annak jövendőjéért, és a veszteségeket igyekeznek anyagi erejükhöz képest minél előbb pótolni.

Fentiekben tettem meg tiszteletteljes jelentésemet, s kérem annak tudomásulvételét.

Rákóczifalva, 1945. október 16.

Páll Dezső

református lelkipásztor

Tiszabura

Tiszabura községünkben 1944. október hó 7-én dél körül terjedt el a híre annak, hogy a vörös hadsereg Karcag, Kisújszál ás felé közeledik. E hírre másnap, vasárnapon egész nap menekülők seregével volt tele révünk, akik itt átkelve a Tiszán, részint Kisköre, részint Tiszasülyön át Jászkisér felé vették útjukat. Ezen a napon ment el községünk főjegyzője is, magával vívén a község értékeit az esztergomi járás egyik községébe, ahová rendelve volt.

Elmenekült a posta, s állomásunkról a vasúti elöljáróság is. Az első orosz járőr 12-én futott be falunkba – nem sokáig tartózkodott itt, még aznap visszavonult. Másnap a Tisza túlsó partjáról átjött egy magyar-német járőr, hogy az esetleg újra befutó orosz járőrt elfogja, vagy megsemmisítse, de az oroszok nem jöttek. Csak egy hét múlva: október hó 19-én jöttek, de már nem járőrben, hanem harcra kész csapattal... Falunk népét szinte váratlanul érte ez... a szüret utója folyt, s az emberek és asszonyok – estefelé lévén az idő – akkor jöttek hazafelé a munkáról. Alighogy hazaértek – egyszer csak falunk peremén, köröskörül megjelentek az oroszok.

Azt jelentette ez, hogy községünk, mely közvetlenül a Tisza mentén nyúlik el, fronttá alakult, ahol aztán az ágyúk és aknavetők harca három héten keresztül szinte szünetlenül folyt… mindaddig tehát, amíg az oroszok át nem keltek a Tiszán. Községünk tele volt katonasággal. Lakosságunk legnagyobb része éjjel-nappal pincékben, bunkerekben tartózkodott. A túlsó oldalról a magyar és német tüzérség ontotta a tüzet községünkre - falunk területéről... Egyes házak udvaráról pedig az oroszok viszonozták azt... Épületekben, lakóházakban sok kár esett. A kárt szenvedettek között van Egyházunk is, két iskolaépü-

lete sérült meg: a gát melletti és a Hősök terén levő, mindkettőt gránát érte, tehát súlyosan megrongálódott. Harmadik iskolaépületünket, a lelkipásztori lakást és templomun-

– 65 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

kat Isten megőrizte, pedig templomunk elé egy 15-os gránát hullott, de nem robbant fel.

Az első csapat, mely átkelve a Tiszán tovább vonult, általában véve emberségesen viselkedett, a második, az úgynevezett kutyás csapat azonban annál rosszabbul bánt falunk népével, - amiben ugyan számbaveendő tényező volt a csaknem minden háznál talált bor nagymértékű élvezése is - nem szólva arról, hogy a nőüldözés ál andóan tartott, alig volt lakás, melyet fel ne hánytak volna, s honnan élelmiszert, ruhaneműt el ne vittek volna, de elvitték az összes kocsikon és lovakon kívül a tehenek jórészét, sok kész hízót is. Mégis a legnagyobb zaklatásnak lakosságunk a bora miatt volt kitéve. Községünk fő jövedelmi forrása ez lévén, a legnagyobb károsodás azzal érte, hogy összes borát hordóstul el vitték az oroszok. És azután is folyton követelték tőlük a bort – nem hitték el, hogy már nincs, úgyhogy ál andó rettegésben éltek az emberek.

Nyugodtabb idők akkor következtek, amikor ez a csapat is tovább vonult úgy dec-

ember eleje táján. Fájdalmasan megál apított tény, hogy egyesek főrészesek abban, hogy különösen a tehetősebbek rendkívül sokat szenvedtek a zaklatások révén, melyben napról napra részük volt. A sok szenvedésen átment emberek között van Gyökös Imre igazgató tanítónk, Tóth Sándor tanítónk és Kovács János volt presbiterünk és Községünk volt fő-

bírája. Ők október hó 8-án szintén átmentek családjaikkal Jászkiséren lakó rokonaikhoz, de meggondolva a dolgot, még az oroszok bevonulása előtt visszatértek. Ebből kiindulva sötét és rosszindulatú emberek feljelentették őket az oroszoknak – mint kémgyanúsakat.

Persze fogságba kerültek, és sok megalázás jutott nekik osztályrészül. Tiszaszentimrére hajtották őket éjnek idején gyalog, esőben-sárban a haditörvényszék elé, ahonnan azonban bizonyítékok hiányában elbocsátották őket. Kovács Jánost annyira megviselte ez az eset, hogy hazaérkezése után nem sok nap múlva – amikor meghallotta, hogy az oroszok keresik – azt hívén, hogy újra el akarják vinni, elvesztette önmaga felett az uralmat, s főbe lőtte magát, pedig akkor már mint bíróval akartak vele bizonyos ügyet elintézni... Vele együtt három halálos áldozata van az orosz hadsereg községünkben való tartózkodásának.

Egy nőtestvérünket az aknaszilánkok sebezték halálra, egy agg, 86 éves atyánkfiát ágyban fektében roncsolta szét a szobájába becsapódó gránát.

Az épületekben, elsősorban a lakóházakban és középületekben történt károkat az

orosz katonai parancsnokság rendeletére közerő állította helyre – így két iskolaépületünk sérüléseit is. A rengeteg ablaküveghiányt pedig a melegágyi üvegekből pótolták. Ennek következtében december hó 15-én, amikor Jászkisérről – feleségem ottani tanító-testvéré-

től, hová október hó 8-án mentem el családommal együtt – hazaérkeztem, a rombolásoknak már csak külső nyomai voltak láthatók.

Az ágyú és aknatűzben – fájdalom, mint mindenütt – itt is akadtak bőven, kik má-

soknak a nyomorúságát a maguk javára kamatoztatták, s azokat a lakásokat, amelyeknek gazdái lelki kényszer hatása alatt eltávoztak – a faluból sokan kimentek a tanyákra is –

szinte teljesen kirabolták. Nem tettek különbséget szegény és gazdag, földműves és iparos, hivatalnok, vagy földesúr lakása között. Egyik szegény ember a másikét éppúgy vitte, mint a tehetős a kevésbé tehetősét; a lelkipásztor és tanító lakása éppoly kevésbé volt szent előt-tük, mint a földesúr kastélya. Lelkipásztor és Gyökös igazgató lakásáról minden elvihetőt elvittek... Utóbbiéból azalatt, míg fogságban volt, (családja Jászkiséren maradt) pedig hogy

– 66 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

visszajött Jászkisérről, annak az egész község igen nagy hasznát látta. Először is, mint első

világháborús orosz hadifogoly, háromévi turkesztáni fogsága alatt kitűnően megtanulván oroszul, az első perctől kezdve tolmácsként szerepelt, s a lakosságnak mindenben segítsé-

gére volt; azután, mint Hangya ügyv. igazgató az orosz bevonulás előtt a Futura raktárából készpénzen vagy kölcsönképpen el áttatta búzával mindazokat, akiknek az évi fejadag-juk nem volt meg... mégis akadt olyan sötét lelkű ember, aki őt életveszedelembe juttatta, amelyből azonban Isten kegyelme kiszabadította.

A lelkészi iroda padlója könyv és iratcsomókkal volt beágyazva vastagon... Hosszú idő

telt el, amíg minden visszakerült a helyére, s meg lehetett ál apítani a hiányt. Azt mondhatni: nem sok kár történt az irattárban. Az összes anya- és jegyzőkönyvek megvannak, kivéve a missziói bizottsági jegyzőkönyvet, melyet az oroszok tüntettek el, mert a pincémben találtam kitépett lapjait, ahol a háromhetes ágyú és aknatűzben tartózkodtak, továbbá a régi körlevelek jegyzőkönyve, amely nagy veszteséget jelent, mert ebbe írta saját kezűleg bele boldogult elődöm: Jákó Balázs a tiszaburai egyház általa a reformáció négyszázados évfordulójára megírt történetét, és ebben volt feljegyezve a konfirmáltak névsora is 1921-től kezdve. A számadások megvannak, ellenben nincs meg az úrvacsorázók számának és a perselypénz-összegek feljegyzésére szolgált könyv. A paróchiális könyvtárból hiányzik: Dr.

Masznyik Endre: Jézus élete evangéliumi képekben című mű első kötete; Strompf László: Magyar Protestáns Egyháztörténelmi Adattár VI évfolyam; Szügyi Dániel: A dévaványai református egyház története; A Hit és Szervezet Világkonferenciájának Irományai. Úrasztali szerelvények közül nincs meg: Egy cin keresztelőtál és kancsó, az eltűnt ezüst visszakerült. Egy meggyszín bársony úrasztali terítő. Egy kékposztó úrasztali terítő. Kettő darab használaton kívüli asztalterítő. Három ezüst, használaton kívüli úrasztali pohár, kettő ku-paalakú, egy talpas 1746-ból való.

Az iskolatermekből: egy dobogó és egy kályha, amiket az akna vágott szét... továbbá néhány pad aknaszilánkok találata következtében használhatatlanná vált.

A tanítás december hó 11-én megkezdődött… úgyszintén az istentiszteletek tartása is, még előbb, december hó 3-án. Lelkipásztor először december hó 17-én végezte a szolgá-

latot könnyes hálaadással… Istenünk kemény ítélete átzúgott felettünk és rajtunk… Meg-

érdemeltük. Hatalmas szava, mely a viharból kicsendült, örök mementó számunkra, hogy alázzuk meg magunkat s adjuk át neki egészen! Az alázatosoknak kegyelmet ad!

Kacskó János

lelkipásztor

Tiszaderzs

Mindenek előtt atyai szívem hálájával megköszönöm szíves jóságát, mel yel lányomat otthonában és házában vendégül látni szíves volt. Adjon nekem Isten módot s alkalmat, hogy ezt hasonló módon viszonozni tudjam. Küldeni azért nehéz ma bármit is, mert az úton elvehetik. Juditnak is oda kellett adni minden élelmüket, hogy a vonatra felszál hassanak,

– 67 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

s így is szombat déltől hétfő délig értek haza meggémberedve és az éhségtől elcsigázva.

Vettem s olvastam a püspöki körleveleket. Sok minden oknál fogva nehéz vizsgálatot tartani és ítéletet mondani a háború erkölcsi károsultjairól és a harctéren megsebesült katonához hasonló itthoni áldozatról. Isten jöj ön segítségül nekünk.

Tiszaderzsen kár érte a templomot, iskolát és tanítói lakást, mindhárom kijavítva ideiglenesen. Hiányoznak: minden anyakönyv, az egész irattár és paróchiális könyvtár könyvei. Más minden megvan – alig maradt pár ív írópapír a harangozó jóvoltából, boríték egy sincs, és errefelé kapni sem lehet. Mindent újonnan kell beszerezni.

Nemes, Nemesné, Áts Katalin rendesen tanítanak, fizetést nem kapnak, tüzelőfát köz-ség, ad Turai Kálmán kántortanító távol van. Itthon maradt és távollevő minden egyházi tisztviselő lakás kifosztva-szétdúlva. Én 1944. október 8-tól december 15-ig távol – Egerben – voltam családommal és vőmékkel. Hála Istennek, életben maradtunk. Vőm beteg, de idehaza rendel. Két szobánkat tudtuk rendbe hozni.

Hívek felkérésére el áttam az abádi és tiszaszalóki egyházak szolgálatát is. Karácsonykor úrvacsorát is osztottam. Sokszor megyek át gyalog. Pl. vasárnap a tiszaderzsi istentisztelet elvégzése után a nagy hófúvásban átgyalogoltam Szalókra, ahol egy szegény házaspár drága kis gyermekét kereszteltem meg a délutáni istentisztelet keretében, s 4 órára már itthon kellett lennem esketés miatt. Hálát adok Istennek, hogy a 4 műtét után is ad erőt ilyen munka elvégezésére is. Mindkét egyházban egyedül Bende Balázs szalóki kántortanító maradt idehaza, (Barta István december 15-én jött vissza Egerből velünk) s megbízás-ból el átja úgy a szalóki, mint az abádi egyházak vezetését. Iskolákban diákok tanítanak, igét diákok hirdetnek.

Egy ideig Laki Lajos – palástjától megfosztott a fia – végezte az istentiszteleti szolgálatot nagy buzgalommal, és amint hallom, kérni fogják rehabilitációját. Most Tiszaroffon is segít. Tanítást végzők a községből kaptak egyhavi fizetést (150 pengő), többiről egyháznak kellene gondoskodni. Bende Balázs dicséretet érdemel hűségéért és buzgóságáért, önként vál alt szolgálatáért Laki Lajossal együtt.

Abádon: egyházi épületekben kár semmi sincsen. Az úrasztali abroszok és kendők

hiányoznak. Edények megvannak.

Szalókon: minden megvan, épületekben kár nincsen.

Tiszaderzsen hazajövetelem előtt Dr. Kökényessy András is végezett istentiszteletet és keresztelt egyszerre 10 gyermeket.

Sok mindent, ami fontos volna, nem lehet még írásba foglalni, adandó alkalommal

személyesen mondom el.

Főtiszteletű Asszonyok kezét csókolom és Feleségem csókját jelentem, Főtiszteletű Úr kész híve és Uramnak alázatos szolgája

Tiszaderzs, 1945. január 23.

Szappanos Károly

lelkipásztor

– 68 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Tiszaföldvár

1944. szeptember havában, amikor az orosz haderő Erdély nyitott kapuin keresztül igyekezett az Alföld felé, nyilvánvalóvá lett, nem kerülhetjük el többé azt, amitől nagyon féltünk: hadszíntérré válik az ország. A háború fekete vihara könyörtelenül közeledett a dermedt, néma magyar városok és falvak felé, hogy falaira vérbetűkkel írja fel a büntető Isten meg-taposott, elfelejtett Tízparancsolatját. Mindenki csodára várt, mindenki reménykedett.

A katonai hatóságok a Tisza-menti falvak kirendelt lakosaival a Tisza vonalát igyekeztek megerősíteni, védelmi vonal á kiépíttetni. Ebben a hónapban a hazug rémhírterjesztés hihetetlen méreteket öltött. Nyomában az élet megállott. Október első napjaiban megindult Szentes felől a magyar sereg visszavonulása. Beláthatatlan sorokban, éjjel-nappal döcögtek a vasas, nehéz katonai szekerek és a menekülők kocsijai községünk utcáin keresztül Szolnok irányában. A légiriadók megsűrűsödtek. Az ágyúdörgés Vásárhely felől ál andóan hal atszott. A remegésben átvirrasztott éjszakák után a súlyos terhű napok nehezen cam-mogtak, s mindenik cipelt a hátán valamit abból, ami számunkra rendeltetett. Október 7-én reggel elment az utolsó szekér is. Még aznap, akinek lelkében a rémhírek nyomán megérett a menekülés gondolata, az gyorsan, tervszerűtlenül összekapkodta a meneküléshez szükséges holmiját, és elindult. Elindult az országúton ismeretlen szenvedések elé. Ok-tóber 8-án vasárnap csend lett. Vihar előtti, sötét szálakból szőtt nehéz csend. A harangok némák maradtak. Az utcák elnéptelenedtek. A fojtó némaságot csak a szüntelenül közelgő

gépfegyver-kattogás verte fel. Délután 4 órakor jelentek meg az első orosz járőrök az ájult község utcáin. Nyomukban jött egy nagyabb román sereg. Ezek két hétig tartották megszál va Tiszaföldvárt. Ez idő alatt történt egy német páncélos betörés, amelyet utcai harcban visszavertek. Két hét után a romának tovább mentek. Utánuk jöttek az oroszok. Magszámlálhatatlan nagy tömegben szál ták meg községünket. Minden ház, minden udvar tömve lett orosz katonasággal. Utcán a lakosság közül senki sem járt. November 5-én jött a kilakoltatás. A katonai parancsnokság dobszó útján elrendelte, hogy a lakosság 20 napi élelemmel, 24 órán belül hagyja el a községet, s hurcolkodjon ki a község ószőllői részébe.

Mivel a köves főutakon az ál andó katonai átvonulások miatt lehetetlen volt a közlekedés, a sáros, síkos mellékutcákon indult meg a „népvándorlás” a kijelölt szőlők felé. 20-25 ember zsúfolódott össze egy-egy szobában, vagy borházban. A 20 napos kilakoltatásból 53 napos lett. Ez idő alatt, mivel tisztálkodni sem tudtak, megjelentek a háború vérszopói, a tetvek, a rühes megbetegedések és nemi betegségek. Ezek tették még tűrhetetlenebbekké az amúgy is tűrhetetlen szenvedéseket. Az élelmiszer is elfogyott. Az éhező lakosság a szerencsésebb sorsú Kunszentmártonba, Öcsödre és Cibakházára járt át élelmiszert keríteni. Az egész lakosság, de különösen a nők szenvedtek mérhetetlenül sokat ez idő szerint. Sokan életüket vesztették Hajdu József 89 éves kisbirtokost agyonverték, Zuber Lajos 46 éves napszámost, Karácsonyi Istvánné 22 éves asszonyt, K. Kiss Gáborné 56 éves asszonyt, K. Papp Lajos 74 éves kisbirtokost feleségével együtt, V. Molnár István 69 éves földmívest, Papp Gyula 11

éves elemi iskolást, Rékasi Gábor 32 éves földmívest lelőtték, özv. Papp Pálné idős asszonyt

– 69 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

autó gázolta el. Többen haltak meg a kilakoltatás ideje alatt szerzett betegségben is. December 28-án kondultak meg a harangok. Hirdették, hogy most már mindenki hazatérhet otthonába. Ez 53 nap alatt mérhetetlen károk keletkeztek emberéletben, erkölcsiekben és anyagiakban egyaránt.

De nem voltak szerencsésebbek azok sem, akik elmenekültek, akik a fővárosban hú-

zódtak meg abban a reményben, hogy ott kevesebb veszél yel élik át a megszál ás idejét.

Az egyház tisztviselői közül otthonában maradt Tóbiás Gábor főgondnok, Pethő Ferenc gondnok, Lapu György pénztárnok, Dezső Sándor ószőllősi református tanító 2 gyermekével. Két nagyobb leánya Németországba távozott. Egy fia a frontra került. 20 éves Klára leányát 3 hétig rejtegette egy galambdúcban. Mind a 4 tisztviselő csak anyagiakban szenvedett veszteségeket.

Október 7-én menekült el feleségével együtt Dr. Gál Lajos, a gyülekezet lelkipásztora.

Október 31-ig Budapesten tartózkodott. A dunántúli egyházkerület püspöke Csilispatasra helyezte, hol lelkész-tanítói minőségben Kiss János lelkész mellett működött 1945. május 4-ig. Május 9-óta a szolnoki internáló táborban volt. Augusztus 7-én tartott népbírósági tárgyalás ítéletének elhangzása óta a szolnoki ügyészség fogházában van. A kilakoltatás idején 4 szobás lakását kifosztották. Anyagi kára súlyos.

A válságos napokban budapesti rokonokhoz küldte fel Szini Béla val ásoktató lelkész feleségét 3 kicsi gyermekével. Ő maga október 8-án délután közvetlenül a község megszál ása előtt hagyta el Tiszaföldvárt apró gyermekei sorsa iránt való aggódás könyörtelen kényszere alatt. Pesten maradt mindvégig. Egy Hernád utcai pincében élte át családjá-

val a főváros ostromát. Január 6-án bombatámadás alkalmával megsebesült. Az éhhalál-tól kísértve, félig gyógyult sebével február l4-én tért vissza teljesen kifosztott otthonába.

Ez időtől kezdve, mint helyettes lelkész végzi az egyháznál az új áépítés keserves munkáját erejének mértéke szerint.

Az elmenekült tisztviselők között Nagy Sándor segédlelkész sorsa lett a legfeketébb.

Október 7-én Dr. Gál Lajossal indult el kerékpáron. A megszál ás előtt szeretett volna eljutni özvegy édesanyjához Büdszentmihályra, Gyöngyösig sikerült elmennie. Itt azonban az a ház, amelyikben megszállott légitámadás alkalmával, október 31-én telitalálatot kapott. A fürdőszoba romjai közül, félholtan mentették ki, s vitték be a gyöngyösi kórházba.

Lábtöréssel, kézközépcsont törésekkel, szemöldökcsont töréssel és számtalan zúzódással e kórházban feküdt 1945. január 19-ig. A kórházból nehéz körülmények között jutott el édesanyjához. Felgyógyulása után, augusztus 17-én foglalta el újra segédlelkészi ál ását Tiszaföldváron. A bombatámadás alkalmával palástja, télikabátja, s a kerékpárral együtt minden ruhája elpusztult.

Varga Dezsőt a másik segédlelkészt 1945. szeptember 7-én katonai szolgálatra hívták be. Volt orosz és angol fogságban. Hadifogságból, Jénából augusztus 7-én tért haza. Most Tiszaugon teljesít segédlelkészi szolgálatot.

A propaganda arra kényszerítette Kazai Benjamin igazgató-tanítót, hogy feleségével és 16 éves kisleányával elhagyja otthonát. Minden előkészület nélkül, kevés ruhaneművel és élelemmel október 7-én indult el gyalog. Már útközben hallotta a hírt, hogy elhagyott lakását elsőnek törték fel, rabolták ki. Budapestre ment, pár nap múlva Rákosszentmihá-

– 70 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

lyon telepedett le. Itt élte át az ostromot. 5 hétig pince-óvókelyen volt. Ez idő alatt kenyeret nem is láttak. Sorsát súlyosabbá tette az, hogy egy komoly tüdőgyul adáson esett keresztül.

Február elején javult annyira helyzete, hogy elindulhatott haza. Február 9-én tért vissza szülőföldjére. Lakását megrongálták. Javait teljesen elpusztították. Azóta a tőle megszokott szorgalommal és hűséggel folytatja munkáját.

D. Nagy Sándort, az egyház kántorát 1944. augusztus l-jén katonai szolgálatra hívták be. Felesége és kisgyermeke a tanyák között élte át a bizonytalanságnak és rettegésnek igen súlyos napjait. 1945. április 20-án tért vissza Dunántúlról. Lakásukat április végéig oroszok lakták. A jelenben zavartalanul folytatja kántori teendőit.

Heléczy Ilona tanítónő október 7-én távozott állomáshelyéről Szolnokra. Onnan

édesanyjával és húgával Budapestre ment. Itt a Sör-szanatóriumban pénztárnoknői ál ást vál alt. Az ostrom napjait is ennek a vendéglőnek pincéjében élte át elég jó körülmények között. Budapestről február 14-én jött el. Azon az igen kevés ruhaneműn kívül, amit ma-gával vitt, nem maradt semmije sem.

A presbiterek közül Sikolya Albert ál ami iskolaigazgató és Némedy Zoltán adóügyi jegyző menekültek el családjaikkal együtt. A menekültek minden nyomorúságát átélték.

Sikolya Albert igazoltatása óta tanítói minőségben működik. Némedy Zoltánt nem igazolták, s ál ásától megfosztották. Családjával együtt a legsúlyosabb körülmények között él.

D. Lőrinczy Sándor községi főbíró, presbiter felesége, aki Kazai Benjaminné édesanyja, a kilakoltatás ideje alatt nem bírta az izgalmakat elviselni és öngyilkos lett...

Az emberáldozatok és erkölcsi veszteségek mellett az egyház anyagi veszteségei is rendkívül súlyosak. Az egyházi épületekben lényeges kár nem történt. A Nagytemplom két főbejáratán esett némi rongálás. A paróckia felőli bejárat külső ajtaját, ugyanott a forgóajtót és egy kis mellékhelyiség ajtaját eltüzeltek. A templom ablaküvegei kevés kivétellel épen maradtak. Annál nagyobb mérvű a rongálás a belső berendezésben. A Nagytemplom 1938-ban újraépített két manuálos, vil anyfújtatós orgonáját a legsötétebb tervszerűséggel tették teljesen használhatatlanná. Tégladarabokkal verték szét a plafonra szerelt két csil-lárt és a szószék feletti ritka-szép koronát. Lehasították az úrasztalánál a kenyérosztásra szolgáló asztalkát. A karból 10 ülőpadot bunker építésre használtak fel. Ugyancsak erre a célra használták fel az ülőpadok lábtartó deszkáinak nagy részét, és egy számtartó táblát is. A toronyóra szerkezetét a toronyból ledobták és összetörték. A szószék bordó-bársony, arannyal hímzett drapériái, a templom szőnyegei és a perselyek eltűntek. Az ószőllői iskola-templom összes ülőpadjait elpusztították. Az épület ablakait betördelték. A Mózesszéket megrongálták. A szószék fekete drapériája, a kályha, egy szekrény, a dobogó és 2

szék eltűnt.

Eltűnt 6 darab aranyozott ezüst kehely (3 tokkal), 1 ezüst kehely. 1 ezüst úrvacsorai tányér, 5 darab boros kanna nikkelből, 5 darab boros kanna cinkből, 2 darab 20-20 literes sárga kancsó, 1 darab úrvacsorai tányér cinkből, 3 úrasztali bársonyterítő, 4 félselyem úrasztali terítő, 17 fehér úrasztali terítő, 2 gyászterítő, 3 keresztelő ál vány-terítő.

A benti iskola épületéről leszedték a csatornát és a folyosó külső nagy ajtaját. Az iskola felszerelésből eltűnt 8 darab különböző nagyságú szekrény, 2 dobogó, 2 asztal, 4 szék, 67 iskolai ülőpad, 7 tábla, 2 számológép, 1 vaskályha, 4 nemzeti zászló, 3 víztartály, 16 ru-

– 71 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

hafogas, 4 vil anylámpa, 113 szemléltető-kép, 80 darab szemléltető eszköz, 1 harmónium, 54 kötetet tanítói könyv, 74 kötete ifjúsági könyv, az összes térképek, 3 mosdótál-ál vány-nyal, 1 Rappai-féle számolási szemléltető eszköz. Az ószőllősi iskolánkból szinté eltűntek a tanítás szemléltető eszközei (földgömb, térképek, stb.) és a takarítás eszközei (veder, lapát, fűrész, fejsze stb.), 1 gyászlobogó.

A Lelkészi Irodából eltűnt: 1 álló íróasztal, 1 szenes kanna, 3 pecsétnyomó párnával, az ablakfüggöny és a telefon. A születési anyakönyv épségben megmaradt minden köteté-

ben. Az 1940-44. halotti és 1937-44. házassági anyakönyv hiányzik. Ugyancsak hiányzik a presbiteri jegyzőkönyv 1941-44-es utolsó kötete. A paróchiális könyvtárból 8 kötet elkallódott. A lelkészi könyvtár 186 kötetének fele elpusztult. Az irattárból néhány év hivatalos iratanyaga szintén hiányzik. Az egyházmegyei, az egyházkerületi és zsinati jegyzőkönyvek kötetei megmaradtak.

A gondnoki irodából hiányzik 1 szekrény, 1 kis fali szekrény, 2 fapad, 40 támlaszék, 1 mosdótál kannával, 1 nagy vizes kanna, 1 zöld posztó asztalterítő, 1 gyászlobogó, a Nő-

egylet, a Leányegylet és Ifjúsági Egyesület tablóképei. Hiányzik az aranykönyv az alapít-ványtevőkről.

A lelkészlakról eltűnt 2 kályha csövekkel, 4 vas lábtörlő, 1 darab kétkarú csil ár. Az utcaajtót és fürdőszobát megrongálták. A magtárhelyiség falburkolatának deszkáit és a padlás deszkarekeszeit feltüzelték. A lelkészlak kápláni szobájából eltűnt 1 ágy, 1 szekrény, 1

íróasztal, 1 könyvál vány, 2 szék, függöny, futó-szőnyeg, fogas, veder, mosdótál kancsóval.

A kántori lakásból eltűnt 3 kályha és 1 takaréktűzhely.

Az ószőllői tanítói lakásból oda van 1 kályha és a telefon. A kápláni lakásból hiányzik 1 szekrény, a székeket, az ablaküvegeket és az ajtókat összetörték.

Hiányzik az Ifjúsági Egyesület 15 féle játékszere és 29 kötetes könyvtára. Hiányzik a Nőegylet tulajdonát képező 50 darab támlaszék, 18 abrosz, 180 teáscsésze tányérkával, 25 mélytányér, 25 kanál, 3 darab 15 literes fazék fedővel, szalvéták és törlőkendők.

Eltűntek az összes egyházi épületek vízlevezető csatornái, kilincsei, ártézi kútcsapjai.

A vil anyvezetékeket és zárakat teljesen az egyház tulajdonát képező vil anyórákat felerészben elpusztították, illetve megrongálták. Az egyházi porták deszkakerítéseit eltüzelték.

Úgyszintén eltüzelték az előző évben kitermelt, mintegy 50 mázsa haszonfát is. Az egyház temetőjéből a fákat az elmúlt tél folyamán a lakosság hordta el. Említésre méltó még, hogy a pusztítás betetőzéseképpen a temetőkben sok síremléket feldöntöttek, vagy összetörtek.

A fenti hiányok pótlása a mai körülmények között lehetetlen. A lehetőségek kere-

tein belül minden egyházi munka folyik. Istentiszteletek a megszál ás előtti mérték szerint tartatnak. A sákramentumok kiszolgáltatnak. A hitoktatás minden iskolában folyik.

Az egyház vezetősége minden erejével arra törekszik, hogy az egyházi életet a normális keretek közé visszaállítsa, és a normális egyházi élethez szükséges veszteségeket pótolja.

Már eddig is a Nagytemplomot, az ószőllői iskola-templomot, az iskolákat és az egyházi tisztviselők lakásait teljesen használható ál apotba hozta. Az anyagi veszteségek, a berendezésekben esett károk pótlása anyaghiány miatt lehetetlen. De úgy a vezetőség, mint a gyülekezet értékesebb és józanabb rétege akaratának minden erejével azon munkálkodik és arra törekszik, hogy őseinktől kapott drága örökségünket, a tiszaföldvári reformá-

– 72 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

tus anyaszentegyházat a pusztulás fekete esztendejéből átmentse késői utódok számára.

„De egyet cselekszem, azokat, amelyek hátam megett vannak, elfelejtvén azoknak pedig, amelyek előttem vannak, nekik dőlvén, célegyenest igyekszem az Istennek a Krisztus Jézusban onnét felülről való elhívása jutalmára.” (Filippi 3:14) Ezt cselekedjük mindnyájan, bíz-va az örökkévaló Isten segítő kezében.

Tiszaföldvár, 1945. október 19.

Tóbiás Gábor

főgondnok

Szini Béla

helyettes lelkész

Tiszafüred

Mély tisztelettel jelentem, hogy szolgálati helyemet egy pil anatra sem hagytam el, azon a 1 és fél napon kívül, amikor kényszeríttettem arra, hogy a fent jelzett időben Tiszaigarra átmenjek. Ezt se a magam elhatározásából tettem, hanem elhurcoltattam október 20-án este, és több akadály elhárulása után október 22-én délben ismét hazaérkeztem. Elmenet-elemben is, visszatértemkor is javában dügöngött gyülekezetünkben a 3 hétig ál andóan tartott arcvonalháború.

Október 27-én német páncélos lőtte templomunkat, különösen tornyunkat, amelyben

akkor megfigyelő katonai alakulat tartózkodott. Ennek a támadásnak következményeképpen templomunk hajójának északi részét az egyik templom ablakánál találat érte, behasí-

totta ezt az ablakot, és a szilánkok, továbbá a légnyomás még igen sok ablaküveget betört.

Tornyunk kupoláját szétlőtte a ráirányzott lövegek sora, amelyek közül igen sok érte tornyunkat is. 9 találat helye most utólag is pontosan megál apítható. Ezek közül egyik igen súlyos találat volt, s annak következtében beszakított toronyrészt, – bár ennek nem vagyok hozzáértője – ma is veszedelmes ál apotban lévőnek ítélem. Templomi orgonánk teljesen szétromboltatott, azonban nem a német támadás következtében. Templomunk belsejében is igen sok kár támadt. Úrasztalunk összes terítői eltűntek, szószék feljáró ajtaja leszakíttatott és eltűnt. Ének-mutató táblánk tartóvasa le van törve. Perselyeink leszakítva összetö-

rettek, tartalmuk természetesen hiányzott. Az összeg azonban igen jelentéktelen lehetett.

Templomunk ajtainak a zárai lefeszíttettek. Egyéb kár templomunkat eddig nem érte.

Iskoláink hosszú ideig hadikórháznak adtak helyet. E használat folytán is, de különö-

sen annak eltávozásakor eltűnt minden tantermünknek és tanítói lakásunknak a kályhája.

Egyetlen iskolapadunk maradt a 8 tanterem jól felszerelt padjai közül. Szekrények, tanítói asztalok, dobogók elpusztultak. Most a községi elöljáróság igyekszik összeszedetni isko-lapadjainkat, amelyek – állítólag – a katonák részére tartott mozgókép előadások helyére hurcoltattak szét. Ezért is és különösen azért is, hogy az iskolánk részére beraktározott

– 73 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

13 öl felaprított tűzifát is felhasználta a hadikórház, a tanítást még eddig megkezdeni nem tudtuk. Különben is csak 4 tanítónk van itthon a 10 tanítóból: 1 férfi és 3 nő. 5 tanítónk katonai szolgálatot teljesített, és így nincsenek itthon. Ez 5 közül egyről még szeptember havában megérkezett a szomorú értesítés, hogy Tordánál hősi halált halt. Községünk elöljárósága most igyekszik segítséget nyújtani ahhoz, hogy a tanítást iskolánkban megkezdhettük. Ha ez sikerül, akkor református iskolánk kezdi meg elsőként a tanítást köz-ségünkben.

Lelkipásztori lakásunk tetőzetét és ablakit rongálta meg a tornyunkat ért lövedékek sok szilánkja és a támadt légnyomás. A tetőzetet a harangozóval együtt magam javítottam ki. Lakásunk ablakait a héten állítottuk helyre. Hosszú ideig ki voltam zárva teljesen az egyházközség hivatalos iroda helyiségéből. Ez idő alatt az iroda volt szál ás, konyha, sőt birkaól is. Irodánk hivatalos szekrényeinek mindegyike fel volt törve, de – legyen hála érte a jó Istennek – a legértékesebb dolgok mind meg vannak eddig még. Az összes anyakönyvek hiány nélkül megvannak. Megvannak az egyházközség össze jegyzőkönyvei, levéltára.

A paróchiális könyvtárból csak szórványosan pusztultak el művek, de ezek pótolhatók, mert újabb keletű művek. Megkísérelték a Wertheim szekrény feltörését is, de a középső

zár súlyos megrongálásánál tovább jutni nem tudtak. Ez is javítás alatt van most már.

Értékes írógépünket is megrongálták, de az kisebb helyi javítás után valószínűleg használhatóvá válik ismét.

Legyen hála gondviselő Istenünknek, szerető édes Atyánknak, hogy a 3 hétig tartott arcvonal-háború ideje alatt, aránylag nagyon kevés emberélet elvesztését engedte meg.

A leírhatatlan veszedelmek közül megszabadult gyülekezet velem együtt hittel val ja és bizonyítja: oltalmunk és megtartónk egyedül Isten volt. Iránta való nagy hálánkat leírni soha nem fogjuk tudni, ha ál andóan ez az érzés tölti is be lelkünket.

Ebből a hálás érzésből fakadt és nyilvánul meg, ma is gyülekezetünknek eddig még meg nem tapasztalt áldozatkészsége, amel yel templomunk helyreállításán buzgólkodik.

December 31-ig több mint 4000 pengőt adtak össze önként atyánkfiai, hogy templomunk sérülései kijavíttassanak. Ebből eddig 700 pengő költséggel a templom és torony összes ablakait és 360 pengős költséggel a lelkipásztori hivatal és lakás ablakait. Most folyik az iskola hiányainak a helyreállítása.

Gyülekezetünkben a jó Istentől megáldott békességben élünk együtt Atyánkfiaival.

Istentiszteleteinket november 16-tól kezdve akadály nélkül megtartjuk. Azon híveink igen szép számmal vesznek részt rajta így is, hogy naponta ál andóan igen nagy azoknak a szá-

ma, akiket vasárnap is igénybe vesznek szolgáltatásokra.

Minden átélt szenvedésen túl sokónknak, nekem magamnak is az a nagy fájdalmunk,

hogy szeretteink nem lehetnek együtt velünk. Feleségem és kisleányom Pesten vannak.

Két fiam ismeretlen helyen teljesít nagyon kemény szolgálatot. A jó Isten kezébe tettem le sorsukat, amikor elváltunk, éppen úgy, mint a magamét, amikor itt maradtam ezzel az áldott gyülekezettel. Édes jó anyám van most velem, a házi gondokat és 78 éves életnek a terhét jó egészséggel és fáradhatatlanul hordozza, az átélt szenvedések emlékeivel együtt.

Amint jelentésem kezdetén is írtam, nagyon elszigetelve élek egyébként. Rádiónkat be kellett szolgáltatni. Postajárat és vasúti közlekedés még nem indult meg. A gyülekeze-

– 74 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

tünkön kívül lévőkről nem tudok semmit. Esperesi hivatalunkkal se tudtam még eddig az összeköttetést megtalálni. Ez a helyzetem indít ama kérésem előterjesztésére:

1. Szíveskedjék a levél átadójának átadni a Debreceni Protestáns Lap 1944. október 7-től eddig megjelent számait, ha lehetséges, ha megjelentek, illetőleg megjelennek azok.

Azokból egyházi életünk felől értesülést nyerek.

2. Szíveskedjék küldeni egy 1945. évre szóló naptárt. E tekintetben nem válogatok.

Ha előjegyzési irodai heti naptárt kaphatnék, ez volna a kérésem legteljesebb teljesítése.

Főtiszteletű Uramat és kedves családját, a püspöki hivatalban lévő minden tiszteletre méltó és szeretett szolgatársamat szeretteikkel együtt a jó Isten oltalmába ajánlva vagyok

Tiszafüred, 1945. január 13.

Dankó Sándor

lelkipásztor

Főtiszteletű Püspöki Hivatal 4300/1944. számú körlevele 5. pontjába foglalt szíves felhí-

vására mély tisztelettel jelentem, hogy tiszafüredi református egyházközségünk az 1944.

szeptember eleje óta bekövetkezett hadi események folytán a következő károsodásokat szenvedte:

Emberáldozatokban:

Lovas Gábor református népiskolai tanító, 1944. szeptember 22-én hősi halált halt Tordánál, mint egyik páncélos ütegünk hadnagya.

Vitéz Soltész János 70 éves földmíves, az arcvonalon harcoló német katonák részére kenyeret akarván kivinni, olyan területen igyekezett átjutni, amelyet a német haderő már elaknásított. Haladtában egy tányéraknára lépett, és az 1944. október 18-án széttépte.

Özv. Pal agi Istvánné, Tóth Mária 62 éves háztartásbeli, gránát rongálta házukból egyik unokáját mentve távozott, midőn egy másik gránát repeszdarabjától találva meghalt 1944. október 20-án.

Drotár Ferenc 12 éves népiskolai tanuló, lakásuk pince ajtajában ágyúlöveg repeszdarabjától találva, meghalt 1944. október 21-én.

Id. Fazekas János 31 éves napszámos, lakásukat ért gránát repeszdarabjától találva, meghalt 1944. október 28-án.

Pásztor János 43 éves gépmestert, mivel az orosz katonák által elvinni szándékolt ru-háját azok kezéből visszavette, s azokkal megbirkózott, a katonák saját parancsnokságuk elé állították. Kihallgattatása után a parancsnokság azt mondotta katonáinak, hogy csináljanak vele, amit akarnak. A parancsnokságtól távozóban Pásztor Jánost a katonák egy útba eső telekre bevitték és ott agyonlőtték 1944. október 28-án.

Tóth Kálmán 23 éves földmíves, abból a községrészből, amely háborús tűz alatt állott, kis gyermekét mentve másik községrészbe igyekezett, útközben gránát szilánktól találva meghalt 1944. október 28-án.

Bohácsi Jánosné, Oláh Róza 32 éves háztartásbelit a házuk előtt lecsapódott repü-

– 75 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

lő bomba előidőzte légnyomás által leszakított konyhaajtó és törmelékek agyonnyomták 1944. október 29-én.

Tajta Miklós 72 éves kerülőt, miközben lakóházának asztalára borulva aludt, az oda becsapódott bomba széttépte 1944. október 30-án.

K. Csontos Mihályné, Kiss Terézia 49 éves háztartásbelit, háborús tűzben a pincébe igyekezvén útközben ágyúgolyó ölte meg 1944. november l-jén.

Szövetes Mihály 17 éves ifjút orosz katonák sírt ásni küldtek. Útközben gránát repeszdarabjától találva meghalt l944. november 4-én.

Pal agi István (özv. Pal agi Istvánné fia) 37 éves földmíves gránát rongálta házukból egyik gyermeket mentve távozott, midőn egy másik gránát repeszdarabjától találva, 19 napi súlyos szenvedés után meghalt 1944. november 8-án.

Ifj. Fazekas János 9 éves népiskolai tanuló (id. Fazekas János fia), lakásukat ért gránát repeszdarabjától találva, 15 napi súlyos szenvedés után meghalt 1944. november 12-én.

Özv. Nemes Alajosné, Révész Juliánna 69 éves asszonyt az orosz katonák összetörték, mivel erőszakoskodásuknak ellenállott. Meghalt ennek következtében 1944. november 14-én.

Épületkárokban:

Templom: Északi oldalán a nyugat felől eső ablakánál 1944. október 26-án aknalöve-dék rongálta meg. Ennek repeszdarabjai és az okozott légnyomás a templom ablakainak túlnyomó nagy részét összetörte, a falakat és mennyezetet megrongálta, a tetőt átlyug-gatta. Az ablaküvegben szenvedett károkat már helyreállítottuk 700 pengő költséggel.

A templomépület egyéb kárjainak a helyreállítása 16.000 pengő költséget igényel. A templom mindhárom ajtaján erőszakos rongálások. Helyreállításuk költsége 400 pengő volt.

Szószékfeljáró ajtaja hiányzik. Költsége 1.000 pengő.

Énekmutató táblák vasrúdtartó ál ványai letörve. Orgona teljesen szétdúlva. Fém-

sípjainak nagy része hiányzik, elenyészően kisebb része, összegörbítve, összehorpasztva megkerült, de használhatatlan ál apotban, legfeljebb fémanyaga használható fel. Költsége 400.000 pengő. 5 darab templompersely összetörve, helyreállításuk 350 pengőbe került.

Összes kár értéke 418.450 pengő.

Torony: Kupoláját teljesen szétlőtte egy német páncéloskocsi ágyúja 1944. október 27-én. E támadás alkalmával a torony falazata is súlyos rongálást szenvedett az északi és nyugati oldalán. 50. 800 pengő költséget igényel helyreállítása előreláthatólag.

Templomunk sodronyos kőkerítését a kapubejáratnál először német, később orosz

tehergépkocsik rongálták meg súlyosan, a kaput tartó kőoszlopokat kidöntötték, sodro-nyokat és a kapu két szárnyát letépték és meggörbítették. Helyreál atásuk 1.800 pengő

költséget igényel.

Templomkert díszfáit, díszbokrait orosz tehergépkocsik összetörték, vagy összetipor-ták, majd orosz katonák díszfái, cserjéi közül többet kivágtak. Helyreállításuk 3.000 pengő

költséget igényel.

– 76 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Lelkipásztori lakás: Tetőzetét a templomot és tornyot ért lövedékek repeszdarabjai átlyuggatták, ablaküvegeit részben a repeszdarabok, részben a lövegek okozta légnyomás, összetörték. A lakás egy részében az ablaküvegkárok helyreállítása 400 pengő költséget igényelt. A még helyre nem állított ablaküvegek és a tető helyreállítása még 2.000 pengő

költséget igényel. Lelkipásztori lakásban egyik lakószoba ajtaját a lakást használó orosz katonák betörték. Helyreállítása 25 pengő költséget igényelt. Szétrongált zárak, a hiányzó 5 kulcs, és a beszennyezett falak helyreállítása előreláthatólag 3.580 pengő költséget igényel.

Összes kár értéke 6.005 pengő.

Lelkipásztori iroda: Ügykezelési szekrény ajtaja feltörve, gondnoki asztal egyik fiókja hiányzik. Magtárkezelő asztal apja összetörve. Páncélszekrény középső zára feszegetés kö-

vetkeztében elrontva. Hiányzik: Református egyházközség, Református gondnoki hivatal köralakú ruggyanta pecsétnyomója, Református lelkipásztori hivatal, Református egyház-község, Tiszafüred-szövegű vonalalakú ruggyanta pecsétnyomó. Hiányzik 250 ív fehér írópapír, 500 ív fehér gépírópapír. Írógép megrongálva, 7 darab szekrénykulcs hiányzik.

Mindezek helyreállítása előreláthatólag 2.080 pengő költséget igényel.

Lelkipásztori lakás melléképületei: Istálló tetőzetét szétrombolta a templomot és tornyot ért ágyútámadás. Istálló padlása beszakadt, falai megszakadtak. Helyreállítása 3.000

pengő. Fásól ajtaja hiányzik. Veteményes kert léces ajtaja és kerítéséből 6 szakasz (osz-lopköz) hiányzik. Udvari kerítésről hiányzik 4 deszka. Három szomszéd felől az udvari kerítés hiányzik. Magtár egyik kulcsa hiányzik. Helyreállításuk költsége 5.100 pengő.

Összesen 8.100 pengő.

Segédlelkészi lakás: Hiányok: 1 kályha 4.000 pengő, 1 szekrény 1.000 pengő, 1 asztal 800 pengő, 2 szék 400 pengő, 1 díván 2.000 pengő, 1 ágy felszerelve 1.000 pengő, 5 ablaküveg 300 pengő, mosdó készlet: mosdótál, kanna, veder, pohár 600 pengő. Összesen

10.100 pengő.

Gyülekezeti terem: Hiányzik: 1 kályha 4.000 pengő, 48 ablaktábla 2.400 pengő, 3 szekrény 3.000 pengő, 3 asztal 2.400 pengő, 20 szék 6.000 pengő, karos falóca 500 pengő, 10

lóca 2.000 pengő, 2 ajtó helyreállítása 2.000 pengő, 438 darab könyvtári könyv 8.760 pengő.

Összesen 31.060 pengő.

Templom esőcsatornája 130 méter 26.000 pengő.

Lelkipásztori lakás esőcsatornája 92 méter 18.400 pengő.

Egyházi magtár esőcsatornája 40 méter 8.000 pengő.

I. sz. tanítói lakás: Hiányok: 2 kályha 8000 pengő, 4 könyökcső 200 pengő, 4

egyenescső 200 pengő, 5 ablakszárnyráma 2.250 pengő, 18 ablaküveg 900 pengő. Összesen

11.550 pengő.

I. sz. tanterem: Hiányok: 1 karosszék 200 pengő, 1 két karú tanítói fogas 100 pengő, 9 méter hosszú iskolai fogas 900 pengő, 10 öt üléses iskolai pad 7.500 pengő, 10 két üléses iskolai pad 3.000 pengő, 25 tintásüveg 50 pengő, 1 tábla ál vánnyal 500 pengő, 1 szekrény 1.000 pengő, 1 Európa politikai térképe 300 pengő, 18 történelmi és földrajzi szemléltető kép 900 pengő, 1 tanterv és utasítás 20 pengő, 4 vezérkönyv (VII. oszály) 80 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, 1 rámázott Horthy kép 100 pengő, 23 ablakszem 1.150 pengő.

Összesen 15.850 pengő.

– 77 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

II. sz. tanítói lakás: Hiányok: 2 kályha 8.000 pengő, 4 könyökcső 200 pengő, 4 egyenes cső 200 pengő, 14 ablakszem 700 pengő, 1 ajtózár 100 pengő. Összesen 9.200 pengő.

II. sz. tanterem: Hiányok: 1 szekrény 1.000 pengő, 1 asztal 800 pengő, 1 szék 200 pengő, 1 dobogó 300 pengő, 8 m iskolai fogas 800 pengő, 1 két karú tanítói fogas 100 pengő, 18 négy üléses iskolai pad 10.800 pengő, 1 kályha csövekkel 4.000 pengő, 1 tábla ál vánnyal 500 pengő, 1 Magyarország térképe 300 pengő, 16 történelmi és földrajzi szemléltető 800

pengő, 1 tanterv és utasítás 20 pengő, 8 vezérkönyv 160 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, 38 ablakszem 1.900 pengő, 7 ablakszárnykeret 3.150 pengő. Összesen: 24.880 pengő.

III. sz. tanítói lakás: Hiányok: tűzhely rendbehozatala 200 pengő, 3 kályha csövekkel 12.000 pengő, padfeljáró rendbehozatala 1.000 pengő, kamara ablak rendbehozatala 500

pengő, 1 ablakkeret 250 pengő, 27 ablakszem 810 pengő, 3 pincelépcső 150 pengő, udvar bekerítése 500 pengő. Összesen: 15.410 pengő.

III. sz. tanterem: Hiányok: 1 asztal és szék 1.000 pengő, 1 tábla és ál vány 500 pengő, 1 kályha csövekkel 4.000 pengő, 22 öt üléses pad 16.500 pengő, 18 méter fogas 1.800 pengő, 25 szemléltető kép 1.250 pengő, 100 tintásüveg 200 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, 1 magyar címer kerettel 100 pengő, Jézus élete táblázatban 50 pengő, Órarend keret 50

pengő, 14 ablakszem 700 pengő, 20 vezérkönyv 400 pengő, 1 ajtózár 100 pengő. Összesen:

26.700 pengő.

IV. sz. tanítói lakás: Hiányok: 2 kályha csövekkel 8.000 pengő, 1 takaréktűzhely csö-

vekkel 10.000 pengő, 3 ablakkeret 16 ablakszem 1.500 pengő, folyosói ajtó zára 100 pengő, pince faléckerítése 500 pengő. Összesen: 20.100 pengő.

IV. sz. tanterem: Hiányok: tanítói asztal és szék 1.000 pengő, 1 tábla ál vánnyal 500

pengő, 1 számológép, 2 szekrény 2.000 pengő, 1 kályha csövekkel 4.000 pengő, 24 négy személyes pad 14.400 pengő, 9 méter fogas 900 pengő, 16 szemléltető kép 800 pengő, 14

olvasó tábla 700 pengő, 1 berámázott Horthy kép 100 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, Jé-

zus életének táblázatos képe 50 pengő, Órarend keret 50 pengő, 1 ablakkeret, 5 ablakszem 250 pengő, 350 ifjúsági könyvtári könyv 7.000 pengő, 14 vezérkönyv 280 pengő. Összesen: 33.080 pengő.

V. sz. tanítói lakás: Hiányok: 6 ablakszem 300 pengő, 3 kályhacső 200 pengő, 3 kályha csövekkel 12.000 pengő, 7 kulcs 210 pengő, padlás rácsának a pótlása 500 pengő, 4 ablakszem a folyosón 200 pengő, 1 kulcs a padlásajtóhoz 50 pengő. Összesen: 13.460 pengő.

V. sz. tanterem: Hiányok: 1 szekrény 1.000 pengő, 1 szék 200 pengő, 1 dobogó 300

pengő, 6 méter fogas 600 pengő, 20 négy üléses iskolai pad 12.000 pengő, 1 táblaál vány 500 pengő, 1 Magyarország politikai térképe 300 pengő, 1 Magyarország hegy és vízrajz térképe 300 pengő, 18 szemléltető kép 900 pengő, 1 tanterv és utasítás 20 pengő, 8 vezér-könyv 160 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, 23 ablakszem 1.150 pengő. Összesen: 17.480

pengő.

VI. sz. tanítói lakás: Hiányok: 2 kályha csövekkel 8.000 pengő, 1 tűzhely csövekkel 10.000 pengő, 20 ablakszem 1.000 pengő, 1 ablakráma 500 pengő. Összesen: 19.500 pengő.

VI. sz. tanterem: Hiányok: 1 asztal 800 pengő, 1 szék 200 pengő, 1 dobogó 300 pengő, 8 méter fogas 800 pengő, 20 négy üléses pad 12.000 pengő, 1 tábla ál vánnyal 500 pengő, 1 Magyarország politikai térképe 300 pengő, 1 Magyarország hegy és vízrajz térképe 300

– 78 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

pengő, 18 szemléltető kép 900 pengő, 8 szemléltető kép 400 pengő, 1 tanterv és utasítás 20 pengő, 6 vezérkönyv 120 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, 4 ablakszem 200 pengő.

Összesen: 16.690 pengő.

VII. sz. tanítói lakás: Hiányok: 1 asztaltűzhely csövekkel 10.000 pengő, 2 kályha csövekkel 8.000 pengő, 27 ablakszem 1.350 pengő, 6 ablakszárny 2.700 pengő. Összesen:

22.050 pengő.

VII. sz. tanterem: Hiányok: 15 ablakszem 750 pengő, 1 asztal 800 pengő, 1 dobogó 300 pengő, 16 pad 9.600 pengő, 1 tábla ál vánnyal 500 pengő, 1 számológép 1.000 pengő, 12 szemléltető kép 600 pengő, 1 fém óralap 100 pengő, 1 szeneskanna 200 pengő, 1 szeneslapát 50 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, 1 aranymondásos tábla 50 pengő. Összesen:

14.000 pengő.

VIII. sz. tanítói lakás: Hiányok: 2 kályha 8.000 pengő, 4 könyökcső 200 pengő, 4 egyenescső 200 pengő, 4 ablakszem 200 pengő, 6 üvegszem az ajtón 600 pengő. Össze-

sen: 9.200 pengő.

VIII. sz. tanterem: Hiányok: 1 karosszék 200 pengő, 13 méter iskolai fogas 1.300 pengő, 24 két üléses iskolai pad 7.200 pengő, 48 tintásüveg 96 pengő, 1 tábla ál vánnyal 500

pengő, 1 szekrény 1.000 pengő, 1 öt világrész térképe 300 pengő, 20 szemléltető kép 1.000

pengő, 1 tanterv és utasítás 20 pengő, 1 Hymnus tábla 50 pengő, 1 Horthy kép 100 pengő, 14 ablaküveg 700 pengő. Összesen: 12.466 pengő.

Iskolaszolgai lakás: Hiányok: Ajtó és ablak. 750 pengő, tapasztás és konyha 390 pengő. Összesen: 1.140 pengő.

Lelkipásztori tanyai épület: Hiányok: istállóból a jászlakat feltüzelték 4.000 pengő, tetőt 2 helyen áttörték a vértelket kibontották 2.000 pengő, padfeljáró létrát elvitték 500

pengő, istálló ajtót feltüzelték 1.000 pengő, kamara ajtót elvitték 1.000 pengő, 2 ablak kerettel együtt hiányzik 800 pengő, 12 ablakszem 500 pengő, kútostor 100 pengő. Összesen:

9.900 pengő.

A Tisza-szőllőben lévő ház: Hiányok: 6 cserép 60 pengő, 1 ablak 100 pengő, vakolat helyreállítás 100 pengő. Összesen: 260 pengő.

Esővízlevezető csatornák: I.-II. iskolán 20.000 pengő, III. tanítói lakás 10.000 pengő, IV-VII. iskolán 30.000 pengő, VIII. iskolán 21.200 pengő. Összesen: 81.200 pengő.

Végösszeg: 957.911 pengő.

Klenódiumok:

Hiányok: 1 keresztelési kancsó nikkelből 300 pengő. Bordó plüss úrasztalterítő közé-

pen arany búzakalász és szőlőlevél-koszorú. Egyik sarokban nemesi korona és L. M.-, má-

sik sarokban: Készült 1893. Körül aranyrojt, 4 sarkán aranybojt 30.000 pengő. Piros plüss úrasztalterítő, középen kehely, e körül 3 oldalán búzakalász és szőlőkoszorú B. J. és D. L.

l929. monogrammal. 25.000 pengő. Fehér selyem damaszt úrasztal terítő, fehér selyem csipkeszegél yel B. J. és D. L. 1929. monogrammal. 12.000 pengő. Zöld posztó úrasztalterítő szegél yel B. J. és D. L. 1930. monogrammal. 1.200 pengő. Csontszínű úrasztalterítő

– 79 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

nemesi koronával és S. H. monogrammal, géphímzéssel, saját anyagból való rojttal. 1.500

pengő. Kék posztó úrasztalterítő, középen ezüstből kivarrt kehel yel és körül ezüst rojttal.

5.000 pengő. Kék posztó keresztelőedény terítő ezüst rojttal. 1.200 pengő. Úrasztalhoz 2

darab bordó bársonyterítő, fehér damasz terítő 2 végén fehér rojttal 1.400 pengő. 2 darab rece munkával készített terítő kenyér és borosztó asztalkához. 3.000 pengő. Fekete rojtos, plüss úrasztal és szószék terítő. 30.000 pengő. Fehér hímzett receterítő úrasztalra. 2.500

pengő. Összesen: 113.100 P.

Együtt: 1.071.011 pengő.

A helyi események krónikája.

1944. október 20-án, pénteken reggelre a német haderőt visszavonulásra kényszerít-vén, az orosz haderő egyházközségünkbe bevonult. Legelőször az úgynevezett partizán alakulatok vonultak be, és a községnek túlnyomú nagy részét megszál ták. A visszavonuló német haderő ellenál ást a község túlnyomú nagy részében nem fejtett ki, ezért az orosz haderő bevonulása aránylag csak csekély harc között történt meg. Községünknek azonban nyugati és északnyugati részében, amely a Tisza folyó irányában húzódik, a németek még csekély gyalogsági erőkkel megvetették lábukat, s itt, e részen, gyalogsági, kézi és gépfegy-verek alkalmazásával harcok fejlődtek ki. E harcok azonban már napközben is elcsende-sedtek.

1944. október 20-25. között viszonylagos harci csend volt. Az erősebb harci tevékenység 1944. október 25-én este 20 órakor kezdődött, amikor kölcsönös ágyútűz indult meg az egymással szemben álló haderők között. Ennek következtében az október 25-ről 26-ra virradó egész éjszaka idején községünk ál andóan ágyútűz alatt állott. Ekkor érte aknatalálat templomunk hajóját egyik északnak néző ablakánál.

Három héten át volt községünk az arcvonalharcok színtere. Ez idő alatt nagyon súlyos napokat és nagyon félelmes órákat kellett átélnünk. Október 27-én 9 óra 30 perckor német repülőraj bombázta községünket. Emberéletben is több áldozata volt e bombázásnak, de épületekben, lakóházakban igen jelentős károkat okozott. Ugyanezen a napon déli 12 órakor Tiszabábolnánál egy tiszai kompon átjött német páncélos harckocsi, az úgynevezett réti útról lőtte református templomunk tornyát, ahol akkor orosz megfigyelők és híradók teljesítettek ál andó szolgálatot. Ekkor 11 találat érte tornyunkat. Ugyanezen a napon 15

óra 30 perckor megismétlődött a német repülőraj légi támadása községünk ellen. Annak befejeződése után közvetlenül a réti útra ismét befutott német páncélos harckocsi újból lőtte templomunk tornyát.

A három héten át ál andóan tartott arcvonalharcokból különösen súlyos volt a november l-2-3-4. és 5-iki harc. Ezeken a napokon községünk ál andóan ágyútűz alatt állott.

Valószínűnek kell tartani, hogy a Tiszán az áthatolás november 5-ről 6-ra virradó éjjel történhetett meg, mert ez időtől kezdve enyhébbé vált községünkre nézve a harci helyzet, amennyiben ágyúzás nem érte többé községünket. Azonban a határból kézi és gépfegyvertűz alá még később is került elvétve községünk. A közvetlen háborús veszedelem elmúlását 1944. november 11-től kell számítanunk, amikor a városparancsnokság felhívott minket,

– 80 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

hogy az istentiszteleteket kezdjük meg. A jó Isten segítségével istentiszteletünket 1944.

november 12-én, vasárnap délelőtt 10 órakor kezdtük meg, amikor egész gyülekezetünk sűrű könnyhul atás között adott hálát a jó Istennek, hogy kegyelme most is nagyobb volt, mint ítélő haragja.

A harc 3 hétig tartott súlyos időszaka alatt egyháztagjaink nagyot sokat szenvedtek lélekben is testben is. Ál andóan életveszedelemben éltünk e 3 hét alatt, s így nem kell azon se csodálkoznunk, ha sok egyháztagunkon a halálfélelmet is észre kellett vennünk. Az a 14 haláleset, amelyet ez idő követelt, minden tekintetben megindokolta e halálfélelmet.

De egyébként is ál andó rettegésben és szüntelen való aggodalomban éltünk és élünk sok tekintetben ma is. A verítékkel szerzett földi javak a háború menthetetlen zsákmányává váltak. E tekintetben semmi se volt kivétel. Termények, takarmány, igavonó és haszonál atok, baromfiak és sertések éppen úgy zsákmányává váltak a háborúnak, mint a gazdasági felszerelések, kocsik, szekerek, vetőgépek, ekék, boronák, a munka kézi eszközei, továbbá a lakás belső berendezései: bútorok, ágyneműk, ruha, konyhafelszerelés és az éléskamarák gonddal és szorgalommal elraktározott anyaga. Ezeket a károsodásokat mindnyájan egyformán szenvedtük, s a zsákmányolók nem tettek választást földbirtokos és napszámos, iparos és gazda, munkás és diplomás ember között. Ma mindnyájan elmondhatjuk akik élünk, hogy a jó Isten kegyelméből a puszta életünk maradt meg csonkítatlanul. De ezért is legyen hála a kegyelem örök Istenének, aki nekünk a Krisztus Jézusban: mennyei édes Atyánk! A próbáltatás rajtunk azonban még most se szűnt meg, mert ál andóvá vált gyülekezetünk tagjainak kényszerű, munkára való igénybevétele és a megtorlás megkezdődött.

Az egyházi tisztviselők és alkalmazottak közül:

Dankó Sándor lelkipásztor az egész háborús időszak alatt ál andóan helyén maradt a gyülekezetben. Vele volt 78 éves özvegy édesanyja, aki a háztartás gondját hordozta. Felesége és leánya Budapestre menekültek a háború veszélyei elől. Idősebb fia Egerben volt járásbírósági gyakornok 1944. október 25-ig, amikor katonai szolgálatra vonult be. Ifjabb fia Budapesten ál atorvos hallgatónak iratkozott be 1944. szeptember havában. Felesége és leánya 1945. március 11-én tértek vissza a jó Isten áldott segítségével minden baj nélkül.

A katonai szolgálatot teljesített két fiúról azonban mind e mai napig semmi hír sajnos.

Egy bizonyos, hogy a jó Isten oltalma alatt vannak ők is!

Lelkipásztort a községet 1944. október 20-án megszálló partizán csapatok egyike aznap este kocsin magával vitte Tiszaigarra azzal, hogy mutassa meg az oda vezető utat.

Tiszaigarra érve lelkipásztort leszállították és Danku Pál földmíves házához beszál ásolták azzal, hogy másnap hazamehet. Ezt a szál ást is bizonyára a jó Isten készítette el, mert az igen súlyosan beteg Danku Pál családjának a lelkipásztor a kettős nehéz helyzetben szólhatta Isten vigasztaló szent igéjét, és bizonyságot tehetett a jó Isten megtartó kegyelméről.

1944. október 21-én, szombaton virradat után, lelkipásztor gyalog visszaindult Tiszafüredre. Félúton feltartóztatta egy orosz katonai őrség azzal, hogy tovább csak a Korlát tanyán lévő orosz katonai parancsnokság engedélyével indulhat. A jelzett parancsnokság előtt őrt állott orosz katona lelkipásztort nem bocsátotta a parancsnok elé, azzal az elutasí-

tással, hogy ma nem lehet Tiszafüredre menni. Lelkipásztor sorsát a tanyán lakó gazdasági cselédek, református atyafiak fogták fel, akik szál ást és élelmezést nyújtottak neki. Lelki-

– 81 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

pásztornak azonban szombaton egész nap és vasárnap délelőtt, tehát október 21. és 22-én ki kellett menni munkára a tanya mellett húzódó öntöző csatorna felrobbantott hídjának a helyreállításához. Amikor ez a szükséghíd elkészült, a munkát vezető orosz főhadnagy 22-én délelőtt engedélyt adott lelkipásztornak, hogy Tiszafüredre hazatérhessen. 1944. ok-tóber 22-én délelőtt 11 órakor érkezett vissza lelkipásztor időközben kifosztott lakásásba.

Bántalom azonban lelkipásztort egész idő alatt senki részéről, soha nem érte.

Bajusz Gyula val ástanító lelkipásztor 1944. október 9-én távozott el feleségével és pár hónapos kisleányával Rozsnyóra. Két ízben megkísérelte a visszatérést azután, hogy családját apósánál elhelyezte. Először azért nem tudott visszatérni, mert partizánok a vasúti hidat útközben felrobbantották. Másodízben Füzesabonyig jutott el 1944. október 19-én, onnan azonban már Tiszafüredre eljutni nem lehetett, az időközben beállott hadi helyzet miatt. 1945. április 11-én tért vissza Tiszafüredre és kezdte meg újból szolgálatát.

Vass Zoltán segédlelkész katonai szolgálatra behívatván, itteni ál ását el se foglalhatta.

A háborút Pápán és Mihályházán szenvedte át, s onnan családjával együtt 1945. május l-jén tért vissza Tiszafüredre és kezdte meg szolgálatát.

Kolozs Károly igazgató tanító egyik katonai el átó csoportnál c. őrmesteri rangban teljesített szolgálata közben hazatért 4 hetes betegszabadságra. Ennek eltelte előtt feleségével és kisleányával együtt a harcok elől elmenekült. Maga a 4 hét elteltével katonai szolgálatra ismét bevonult, felesége és kisleánya Egerlövőre ment, és ott Nagy Lóránt református lelkipásztor családjánál talált menedéket. Kolozs Károly 1945. február 6-án tért vissza egyházközségünkbe Budapestről, ahova leszerelése után került, s ahol a háborút átszenvedte. 1945. február 6-án családjáért Egerlövőre távozott. Onnan február 8-án tértek vissza. Szolgálatát legyengült és kiéhezett testi ál apota miatt csak 1945. március 1-jén tudta megkezdeni.

Czövek Kálmán tanító, mint a tiszafüredi járási levente-parancsnoksághoz beosztott hadnagy, a leventék egyik csoportjával ismeretlen helyre távozott. Sorsa ismeretlen még ma is.Czövek Kálmánné, Győrfi Margit tanítónő a harcok elől Gyöngyösre, onnan Mező-

kövesdre, majd Mezőkeresztesre, végül Egerbe menekült 2 gyermekével. 1944. december 14-én tért vissza egyházközségünkbe. Kifosztott lakásába beköltözni nem tudván, előbb anyósához költözött, később egyik tanítói lakást foglalta el.

Győrffi Lil a tanítónő 1944. október 9-én, özvegy édesanyjához ment Csokonyavison-tára a harc elől. Most adott életjelt magáról, jelezvén, hogy az átszenvedett idők idegbe-teggé tették, s tiszti orvosi bizonyítvány csatolásával Tanfelügyelőségtől betegszabadság engedélyezését kérte.

Kocsis Béla tanító egyik élelmezési és beszerzési katonai alakulatnál teljesítvén őrmesteri rangban szolgálatot, időközben leszerelt. Leszerelése után feleségével és 2 fiával először Mezőkövesdre, majd Mezőkeresztesre, végre Cserépfaluba ment a harc elől, 1944.

december 15-én visszatért családjával együtt kifosztott lakásába. 1944. december 18-án kezdte meg helyettes kántori szolgálatát.

Lovas Gábor tanító egyik páncélos ütegünk hadnagyaként 1944. szeptember 22-én

reggel 7 óra 15 perckor hősi halált halt, valószínűleg Tordánál.

– 82 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Özv. Lovas Gáborné, Létay Anna Erzsébet tanítónő az egész háborús időszak alatt állandóan helyén maradt a gyülekezetben. 1944. november 11-én született meg Gábor nevű

fia. Súlyos anyagi károsodást szenvedett. De legsúlyosabb szenvedés férje hősi halálával érte.Szabó László tanító legutóbb hadnagyi rangban Balatonlellén teljesített katonai szolgálatot. Sorsáról semmit se tudunk.

Tóth Mária tanítónő az egész háborús időszak alatt ál andóan helyén maradt a gyü-

lekezetben. 1944. november 2-án elvesztette tüdőgyul adásban meghalt édesatyját, néh.

Tóth Károlyt, aki református népiskolánknak nyugdíjas igazgató-tanítója volt. A tanítónő

hosszú ideig egyik orosz katonai húsfeldolgozó üzembe osztatott be ál andó munkára. Özvegy édesanyjával él együtt.

Veress József tanító egyik harci alakulatunk hadnagyaként teljesített katonai szolgá-

latot. 1945. január havában Budapesten orosz fogságba került. E fogságból átlépett az új magyar hadseregbe, s még most is katonai szolgálatot teljesít. Felesége és kisfia ál andóan gyülekezetünkben maradt a harc ideje alatt is. Feleségének 1945. január 6-án született meg második: Gyula, Béla nevű fia. Az itthon maradt család súlyos anyagi károkat szenvedett.

P. Oláh Mihály gondnok az egész háborús időszak alatt ál andóan helyén maradt a

gyülekezetben. Gondnoki szolgálatát ál andóan végezte. Súlyos anyagi károkat szenvedett.

Molnár József takarékmagtárkezelő az egész háborús időszak alatt ál andóan helyén maradt a gyülekezetben. Szolgálatának a teljesítését a viszonyok megnyugvása után megkezdte. Súlyos anyagi károkat szenvedett.

Ifj. Szücs János harangozó és iskolaszolga az egész háborús időszak alatt ál andóan helyén maradt a gyülekezetben. Szolgálatát ál andóan végezte.

A normális ál apotok helyreállítása:

1944. december 31-ig egyházközségünkben a normális ál apotokat csak az isten-

tiszteleti és általában a lelkipásztori szolgálatban lehetett helyreállítani. 1944. november 12.- december 24-ig azonban csak nagyon megrongált templomban tudtuk megtartani

az istentiszteleteket. Az ablakok meg szét voltak zúzva, a szél kegyetlenül süvöltött át egyszer-máskor az istentiszteletre egybegyűlt gyülekezeten, de az istentiszteletet 1944.

november 12-től kezdve, mióta az orosz katonai városparancsnokság erre az engedélyt megadta, minden napon, pontosan megtartottuk. Eleinte csak 1-2 hívő merte megnyitni a templom ajtaját. Többször megtörtént, különösen vasárnapokon, hogy az istentiszteletre tömegesen induló híveinket orosz katonák munkára hajtották el. 1944. december 24-én elkészült templomunk minden hiányzó ablaküvegének a helyreállítása 700 pengős költ-séggel. Legyen hála érte a jó Istennek, hogy olyan áldozatos adományozást indított meg a gyülekezetben, amelynek következtében 1944. december havában 4.000 pengő folyt be adományokban, a hiányok helyreállítására. Karácsony első napján az újból beüvegezett templomunkban már megnyugtatóbb keretek között járult gyülekezetünk az Úr szent asztalához.

Itt jegyzem meg, hogy az 1944. október 29-re tervezett újbori úrvacsoraosztást az akkor leghevesebben dúló harcok miatt megtartani nem lehetett. Istentiszteleteink meg-

– 83 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

tartása 1944. október 20.-1944. november 11. között teljesen szünetelt. E kényszerű szü-

netelés után az első keresztelést 1944. november 22-én, az első esketést 1944. december 30-án, az első temetést azonban már 1944. november 12-én végeztem.

A konfirmációra való előkészítést 1945. január 1-jén, részemre egyedül meghagyott egyetlen lakószobámban kezdtem meg. 1945. január 22-óta azonban a lelkipásztori irodában végeztem, mivel a községi elöljáróság időközben a lelkipásztori iroda fűtésére a tiszafüredi református és római kathólikus egyházközségek telekkönyvi tulajdonában levő

temetőkből az utolsó szálig kivágatott akácfákból tűzifát utalt ki.

A templomi istentiszteleteken és temetéseken a kántori szolgálatot is lelkipásztor vé-

gezte 1944. december 17-ig énekszóval. 1944. december l8-tól Kocsis Béla tanító végezte a kántori szolgálatot előbb énekszóval, majd 1944. december 24-től a református férfi ének-karunknak időközben visszaszerzett és a templomban elhelyezett harmóniumával. 1945.

március 1-től ezt a szolgálatot Kolozs Károly igazgató-tanító látja el.

Református népiskolánk minden egyes tantermét, sőt a lakatlanul hagyott tanítói la-kásokat is hadikórház céljára vette igénybe az orosz katonai haderő. 1944. december 14-én ürült ki iskolánk. Minthogy a hadikórház céljaira a tantermek elválasztó falait áttörték, s azokon ajtónyílásokat vágtak, s minthogy egyik tanteremből fürdőszobát készítettek, s ennek falát a víz kivezetése céljából kifele is áttörték, padlóját vízlevezető csatorna céljára egy helyen felszedtek, továbbá, mivel egyik tantermünkbe 3 takaréktűzhelyét építettek be, konyhául használva e tantermet, - az iskola tantermeinek a helyreállítási munkája hosz-szabb időt vett igénybe. Iskolánk 8 tantermének minden padját feltüzelte a hadikórház, kályháit a más helyre távozott hadikórház magával vitte, igen sok időt vett igénybe, amíg kölcsön padokat és kölcsön kályhákat tudtunk szerezni. Így azonban a 8 tanterem közül csak 4 tantermet sikerült valamennyire felszerelnünk. Ilyen körülmények között kezdtük meg a tanítást 1945. január 29-én, úgy, hogy délelőtt 8-12-ig az I.-IV., délután 13-17 óráig az V.-VIII. osztály tanítása folyik. Tüzelő anyagot a községi elöljáróság utalt ki a reformá-

tus és romai kathólikus egyház községek közös telekkönyvi tulajdonában lévő temetőkből az utolsó szálig kivágatott akácfákból.

Adja a jó Isten, hogy e nagyon nehéz körülmények között és nehéz kezdés után a

munka Isten kedve szerint való mind mélyebb medret ásson úgy a templomi szolgálatban, mint az iskolai munkában s végezhessük azt Isten békességének áldásával és a jó Isten oltalma alatt egyedül isten dicsőségére!

Tiszafüred, 1945. június 1.

Dankó Sándor

lelkipásztor

– 84 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Tiszaigar

Károk és hiányok a tiszaigari református egyházban

A templomban:

Az orgona cin sípjai és a fasípok háromnegyed része is össze vannak törve, el vannak hordva. A játék asztal alkotó részei össze-vissza vannak dobálva.

A fújtatót, a játékasztalt és az orgona alsó részét borító deszkalapokat elhordták.

Az orgonához feljáró lépcső deszkalapjait elhordták.

A szószék felső részét, egy darabból kifaragott művészi kivitelű koronáját ízzé-porrá zúzták.

A bársony szószéki takarót, amely a „mózes szék” padját is borította (12 méter) letép-ték. A „mózes szék” ülőpadját összetörték, háttámláját lefeszgették.

6 darab nagy templomi ablak mind a 96 szemét szétlőtték (összesen 14 lap m. üveg).

28 darab templomi pad teljesen hiányzik.

A padló deszkáit az egész templomból lefeszgették, és elhordták.

4 darab csil árt (150-es égőkkel) összetörték. 3 darab függesztéket és a 7 kapcsolós kapcsó táblát mindenestől letépték.

2 darab templomi persely a hozzá való 2 darab 3 lábú székkel, mindenestől eltűnt.

A toronyból hiányzik egy 4 méteres és egy 1 és fél méter hosszú létra, és két harangkötél.

Iskola:

5 darab 4-4 méteres lefolyócsatorna.

2 darab karosszék 4 darab hajlított szék.

2 darab tanítói fogas 2-2 foggal.

14 méter hosszú fogas 70 foggal.

1 darab pódium 1 és fél négyzetméter.

2 darab víztartó edény rézcsappal.

2 darab hét aknás „rekord” kályha a hozzávaló 3-3 méter hosszú egyenes és 4 darab görbe csővel (a kályhák 1920 köbméter levegőjű tanterem befűtéséhez méretezve).

2 darab fél méter magas fél négyzetméternyi négylábú szék (víztartóhoz).

5 darab függeszték (2 csigánjáró le és fel húzható) 25-ös égőkkel.

2 darab üvegburás udvari vil anylámpa 25-ös égővel.

3 darab iskolai szekrény. (2 darab 140 méter széles, 2 méter magas, 45 centiméter mély); (1 darab 80 centiméter magas, 120 méter széles 25 centiméter mély).

2 darab magyar címeres 2 méter hosszú nemzeti színű zászló.

20 darab iskolai pad (2-2 méter hosszú) öt gyermek részére.

Tanítói könyvtár, ifjúsági könyvtár teljesen.

– 85 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Összes térképek. (Magyarország politikai, 1 Magyarország hegy és vízrajzi, 1

Hevesvármegye, 1 Európa, 1 a földgömb féltekékben – térképe. 1 Ázsia, 1 Amerika térképe.

Összesen 7 darab)

Összes anyakönyvek, naplók (a legrégibb időtől maiig).

Összes fali képek. (2 himnusz tábla, 2 címer, stb. (Összesen 74 darab)

Összes tanszerek. (2 tábla, 1 tábla ál vány, 1 számológép, méter liter stb. minden.

Összes hivatalos lapok. (Több évfolyam: Debreceni Protestáns Lap, Néptanítók Lapja.) Az egyik tanterem ajtóról egy pár sárgaréz kilincs a hozzávaló zárral együtt.

Az iskolai árnyékszékből a fiúkat és lányokat elválasztó 2 méter magas, 4 méter hosszú deszkafal, 2 darab árnyékszék ajtó.

Tanítói lakás:

3 darab 2 aknás „Rekord” kályha a hozzávaló 6 darab görbe és 9 méter hosszú egyenes csővel (Hiányzik).

Vil anyvezeték, mely a tantermekhez is szolgáltatja az áramot, a padláson összetépve.

9 darab kapcsoló (itt van a tantermeké is) összetörve, a falból kitépve. 3 darab függeszték 25-ös égőkkel.)

4 darab sárgaréz kilincs (hiányzik).

4 darab, különböző nagyságú ólajtó (hiányzik.)

1 darab két szárnyú istálló ajtó 10 méter hosszú jászol teljesen (hiányzik).

2 darab vil anyóra alsó része. (Egyik a tanteremhez tartozik.)

Lelkészlakás:

Iroda

Összes irattár és levéltár. Régebbiek és legújabbak egyaránt. Teljesen megsemmisültek.

Anyakönyvek közül megsemmisültek: Keresztelési 1942. január 1-től – 1945. január 31-ig. Halott anyakönyv 1916. január 1. – 1945. január 31-ig. Konfirmáltak, áttértek, kitértek anyakönyvei teljesen. Jegyzőkönyvek közül az 1849. június 17. – 1886. január 31-ig, az 1903. december 31. – 1931. június 17-ig. Az 1937. augusztus 8-tól – 1944. december 31-ig terjedő időkről szóló presbiteri jegyzőkönyvek eltűntek. Iskolakönyv 1944. június 24-től –

1944. december 31-ig hiányzik. Belmissziói jegyzőkönyv.

Egy darab parókiális könyvtár törzskönyve.

A konventi, egyházkerületi, egyházmegyei jegyzőkönyvek kétharmad része oda van.

Egy darab fehér hímzett úrasztali terítő.

10 darab hajlított szék.

1 darab egyházkerületi térkép (régi).

Vil anyóra teljesen összezúzva. Kapcsoló tábla. Egy függeszték 25-ös égővel. Vil anyvezeték falból, padlásból kitépve. A pince vil anyvezetéke 2 darab 15-ös függesztékkel.

Összes hivatali lapok 1945. január 1-ig teljesen megsemmisültek a Református Élet és Keresztyén család 8-8 teljes évfolyamával együtt.

– 86 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Lelkészlakás és külsőség

4 darab 14 méter hosszú lefolyó csatorna.

5 darab vil anykapcsoló 5 darab függesztékkel (egy le- és felhúzható).

4 pár rézkilincs.

2 darab bevésős zár (szoba ajtóhoz).

10 méter hosszú drótkerítés a hozzátartozó deszkákkal.

4 méter hosszú léckerítés.

5 darab ajtó. (egy két szárnyú istállóajtó, egy külső konyhaajtó, 3 egyéb ólajtó).

Kukoricagóré (6 méter hosszú, 3 méter magas, 1.30 méter széles) teljesen oda van, még csak az ajtaja is.

Egy darab fás, szenes kályha (6x5 méter szobához). 11 darab görbecső 16 méter hosz-szú egyenes cső.

A disznóól cserépteteje (2 négyzetméter). A disznóól keményfából készített kifutójá-

nak oldalfalai. (4 méter hosszú, 1 méter magas). A felnyitható etető ajtaja.

2 darab kis vasajtó (kis kályhának belső tűzajtaja).

Az iskolából 12 méter hosszú jászol mindenestől.

Egy 4 méter hosszú és egy 2 méter hosszú létra.

Fáskamra és istálló vételkéről a deszkák hiányoznak.

5 darab roletta (függöny).

Sorsdöntő események helyi krónikája

1944. szeptember 25-e körül községünkben német katonaság szállott meg. Itt voltak október 8-ig, mely idő alatt az egész lakosság legnagyobb megelégedésére viselték magukat. Amire szükségük volt, mindenért fizettek. Senkitől nem vittek el egyetlen fűt sem, még amikor eltávoztak sem.

Október 8-án már Karcag felől özönlött a visszavonuló magyar katonaság és a me-

nekülők beláthatatlan csapata községünkön keresztül. Erősen közeledett az ágyúdörgés.

Az eltávozott német katonaság helyett Tiszafüred felől Kunmadaras felé éjjel-nappal sereglett a németek hadi felszerelése: tankok, ágyúk, harcoló csapatok, stb.

Nyitray Etelka tanítónő – minthogy a németek beszál ásolása óta a tanítás úgyis szü-

netelt –szülei rábeszélésére, id. Széchy Péter úr családjával elhagyta a községet 8-án. Éjszaka pedig egyházunk főgondnoka, ifj. Séchy Péter, 9-én a községi főjegyző, vitéz Óváry Géza presbiterünk, 10-én Sebestyén László kántortanítónk vitte el családját Mezőkövesdre. Önmaga még visszajött, bár be volt hívva. 9-től kezdve egyre közeledett a front, 11-től a környékünkön tombolt a tankcsata. Lelkész 12-én délután ágyba került, s oly rosszul lett, hogy orvos és gyógyszer híján 13-án reggel szinte magán kívül volt, amikor családjával együtt el kellett mennie.

Október 18-án, délután 2 óra körül nyomultak be harc nélkül, az orosz élcsoportok községünkbe. Ugyanezen az éjszakán szinte azután elárasztották ezt. Itt voltak özönével egészen december 10-ig, mert Tiszafürednél nem tudtak átmenni, s innen kaptak minden utánpótlást. A lakosság éjjel-nappal robotot végzett a számukra. Férfiak és nők egyaránt.

Fuvaroztak, lőszert pakoltak, jószágot öltek, vágtak, főztek, stb.

– 87 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Ez alatt az idő alatt elárasztották az iskola, templom és lelkészlakás környékét. A templom előcsarnokában asztalos műhely, bent pedig kaszárnya volt. Udvar telis-tele volt hatalmas autókkal. A templomból kihordtak egy csomó padot (ma is hiányzik 28). Összetörték a szószék felső részét, az összes ablakokat. Letépték a szószék bársonytakaróját.

Nyitray Etelka december 7-én hazajött, pedig még rengeteg volt az orosz. 8-án este röppentyűkkel felgyújtották a főgondnok lakását, mely a benne levő nagyértékű könyvtárral s régiséggyűjteménnyel megsemmisült. 9-én felakarták robbantani a lelkészlakást és a templomot, mert téglára, kőre lett volna szükség az utcának hatalmas autók s harci kocsik számára való járhatóvá tételére. De egy hirtelen jött tovább vonulási parancs következté-

ben erre már nem volt idő. 10-én tovább vonultak, mindössze csak pár száz maradt már a községben. Tanítónő 12-én volt először az Isten házában. Akkor még az orgona játék asztala és hatalmas síphálózata, néhány vékonyabb síptól eltekintve megvolt. Ezt ezután tették egészen tönkre. Tanítónő hazajövetelétől kezdve vasárnap délelőtt és délután végezte az Istentiszteletet és temetett is. Kántor és lelkész is volt, a lelkész 1945. február 3-án történt visszaérkezéséig. Nagyon sok rosszindulattal és támadással kellett megküzdenie, melyek olyanok részéről érték, akiknek segítségére biztos számíthatott volna. Gyönge nő létére egyedül ál ta a harcot az egyházért.

Irattár, könyvtár akkor semmisült meg, amikor a lelkészlakása is laktanyává lett. Ki-szórtak mindent az udvarra. Úrasztali edények, terítők (egy darab kivételével) mind megvannak. Iskolai teljes felszerelés és az egyik tanterem 20 darab padja megsemmisült. Ez a tanterem cipészműhely, majd istálló volt.

Emberéletben, vagy más épületben az egész községben nem esett kár.

Normális egyházi élet 1945. február 4-ével helyreál t. Tanítónő a tanítást már 1945.

január elején megkezdte.

Tiszaigar, 1946. március 21.

Nyitray Zoltán

református lelkész

Tiszainoka

Mély tisztelettel jelentem, hogy 1944. szeptember havában még csak hallomásból ismertem gyülekezetemet, s most mikor nekem kell megtennem a fontos jelentést csak azt jelenthetem, amit másoktól idevonatkozólag hallottam:

Kőrösi Balázs tanítót még tavasszal behívták katonának, s ma valahol egy Oroszorszá-

gi fogolytáborban várja a szabadulást. Ugyancsak bevonult szeptember közepén Csekey László igazgató tanító-kántor is. Így az egyház tanító és kántor nélkül maradt.

Mint mindenütt, úgy itt is, sok menekült vonult át a falun, s rémült menekülésük feldúlta a falu nyugalmát is. Itt is felvetődött – a sok rémtörténet hallgatása folytán – a nagy kérdés: maradni vagy elmenekülni?! Egészen a legutolsó napokig úgyszólván senki sem

– 88 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

hagyta el a falut s csak a román és orosz csapatok bejövetele előtti időben ment át néhány család a Tiszán, de azok is négy-öt nap múlva Szokody lelkipásztor vezetésével nagyobb részben hazajöttek mikor nem volt semmiféle katonaság a faluban.

Előbb román, majd később orosz katonaság szállotta meg a falut, s a Tiszán két ponton hidat kezdtek építeni. A Tisza másik oldalán lévő német és magyar erők ezt megakadályozni igyekeztek, s lőni kezdték a Tisza pontját és a községet. Ilyen belövésnek esett áldozatul özv. Papp Ferencné testvérünk. A megszálló csapatok először nem lakoltatták ki a lakosságot, csak október 22-én, mikor a tüzérségi harc nagyon megerősödött adták ki a rendeletet, hogy két óra alatt mindenkinek el kell hagyni a községet. A lakosság a ki-tűzött két óra alatt el is hagyta a falut. Rémülten, sírva és zokogva vonult ki a falu népe az 5-6 kilométerre lévő szőlőkbe, a teljes bizonytalanságba. Jóformán semmit sem vihettek magukkal, mert már ekkor a kocsik, lovak nem voltak meg. A faluban csak Szokody lelkipásztor családja s két idős asszony maradt a parókhia pincéjében. Szokody lelkipásztort ál andóan ide-oda hurcolták, neki kellett mindenért és mindenkiért helyt ál ani, családjá-

tól majdnem teljesen el volt szakítva. A román tüzérség a templom tornyát megfigyelésre és bemérésre használta, s egy román hadnagy a templom gerincén sétálgatott. Ezt a Tisza másik oldaláról a magyar tüzérség meglátta, s lőni kezdte a tornyot. Október 22-én lelőt-ték a gombot, 26-án pedig négy gyújtó lövedék becsapódott a torony belsejébe, s ott a fa gerendázatot meggyújtotta. Nem volt, aki oltsa a tüzet. Szokody lelkipásztor ugyan megkísérelte az oltást, de nem ért semmit iparkodása. Négy napig égett, majd 29-én éjszaka teljesen elhamvadt a templom. Csak a torony a harangokig, és a templom négy fala maradt meg a hőségtől erősen összerepedezve, úgyhogy valószínűleg ezeket is le kell majd bontani. A belső berendezés, az orgona, toronyóra, lépcsők és ajtók teljesen elhamvadtak, úgy szintén teljesen megsemmisültek a vaskeretes ablakok is.

A lakosság november 5-én kezdett hazaszállingózni a szőlőkből, jöttek szegények haza a semmire. A lakásokat szinte kivétel nélkül feldúlták és kifosztották. Gabona, lábas jószág és baromfi nem maradt az egész faluban. A lakások berendezése, edényzet egyrészt felfűt-ve, másrészt összetörve. A ruhaneműk, fehér és ágyneműk vagy teljesen hiányoztak, vagy pedig széttépve vagy összemocskolva, használhatatlanná téve hevertek szanaszét a házak környékén. Ez az egész kis falu, mely a múltban ha nem is túlságos bőségben, de békés megelégedettségben élt, szinte teljesen tönkre ment, koldussá vált. Az élet csak úgy indulhatott meg, hogy vál alkozó kedvű férfiak – majd később nők is – elmentek gyalog 50-70

kilométernyire néhány tojásért, csirkéért, malacért, vagy más élelmi cikkért.

Az egyházi élet a lakosság visszaérkezése után nem sokkal megindult. Szokody lelkipásztor előbb a lelkészi hivatalban, aztán az első, majd pedig a II. számú iskolában és a községháza tanácstermében tartott istentiszteleteket. Eleinte harangszó nem hívogatta a híveket, mert a torony égésekor a harangok ütőjét tartó bőrözés is elégett, s az ütők kiestek a harangokból. De aztán később azt is megjavították s már az advent harmadik vasárnapján harangok szava hívogatta újra az Istenhez vágyókat. Ettől az időtől fogva az-tán rendszeresen folyt az egyházi élet, s minden munka ágban szorgosan tevékenykedett a lelkipásztor és felesége egészen 1945. áprilisában történt eltávozásunkig. Áprilistól Dr.

Tóth Dezső tiszakürti lelkipásztor Csekey László igazgató tanító és kántor – aki már 1944.

– 89 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

november 14-én visszatért egyházunkba – látták el a szolgálatot az új lelkipásztori hivatalba lépéséig, július közepéig.

Községünkben a nagy harcok idején három személy halt meg, mint a háború áldozata.

Akik közül kettő református, egy római katolikus volt. Még igen sokan vannak oda azok közül, akik katonák voltak, s akiről semmit vagy csak nagyon keveset tudunk. Már többen hazatértek angol, amerikai és orosz fogságból. Egy testvérünk hazafelé tartva útközben meghalt még Ukrajnában.

Épület károk: Templomunk teljesen leégett. A parókhia teteje, ajtó, ablakai szilánkoktól több helyen megrongálódott. (pl. 60 darab ablakfiók tört ki, s ez még a mai napig sem pótoltatott.) A mellék épültek egy része tető nélkül omladozik, kerítés sehol sem maradt, az udvar tele van romokkal. A két iskola és tanító lakás is tető és ajtó-ablak-kerítés károkat szenvedett. A tanítói lakások bútorzatát, kályháit részben elvitték, részben pedig tönkre tették. Az iskolai szekrények és padok nagy részét felfűtötték a tanulói és tanítói könyvtárral, térképekkel, képekkel és szemléltető eszközökkel együtt. Súlyos károkat szenvedett a lelkészi javadalmi földön lévő tanya.

A klenódiumokat R. Nagy László kántor és családja teljes egészében megmentette.

Irat-levéltár. Lelkészi irattárból elveszett a legutóbbi idők presbiteri jegyzőkönyve, mely a mai napig nem került meg. Ami különösen az új lelkipásztor számára nagy veszteség, mert a közelmúlt egyházi eseményekről nem tud tájékozódni. A parokhiális könyvtár néhány belmissziói útmutató s füzet kivételével épen megmaradt. Úgyszintén az irattárból is csak néhány akta hiányzik. Az anyakönyvek mind megmaradtak. Az iskolai irattár és könyvtárak, néhány sárból kiszedett piszkos és hiányos anyakönyvi napló és könyv kivéte-lével teljesen megsemmisült.

Összegezve jelentésemet úgy érzem, hogy az egyéni és a gyülekezeti veszteségek, csapások és lelki megpróbáltatások között is a legnagyobb csapás az, hogy kicsiny gyülekezetünk elvesztette legnagyobb kincsét: ősi templomát. Veszteségünkben a legmélyebb fájdalmat az a tudat okozza, hogy a mai mostoha időkben és viszonyok között még csak gondolnunk sem lehet templomunk újból való megépítésére.

Tiszainoka, 1945. december 21.

Török László

református lelkipásztor

Tiszakürt

Községünkben a hadiál apot akkor kezdődött el, amikor október 8-án az orosz-román csapatok Kunszentmártonnál átkeltek a Körösön. Minthogy pedig községünk, a tiszainokai s tiszaugi fontos tiszai átkelő helyek között éppen a középponton fekszik és szorosan a Tisza mellett van, október 8-tól úgy a magyar (német soha), mint az orosz-román járőrcsapatok szórványosan bejártak a községbe, főként annak sűrűn lakott szőlőtelepeire. Az első

– 90 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

komoly hadiál apot azután október 11-én következett be, amikor a kora délutáni órákban német légitámadás folyt le a község belterülete ellen. Ez a légitámadás a jelentős számú orosz előőrs-csapatot meg is futamította, de egyúttal a község főterén épült házakban is súlyos kárt okozott, sőt a községházát végleg használhatatlanná is tette, úgyhogy az éppen abban tartózkodó községi főbíránk, Id. Illésy Sándor is, negyven évi presbiterkedése s egyéb nagyérdemű közszolgálata után, az akkor kapott súlyos légnyomás következtében hősi halált halt. Ugyanakkor hat magánház is tönkre ment, de több halálos áldozatot nem követelt ez a nap, néhány könnyebb sebesülésen kívül. Majd a községünkbe továbbra is kölcsönösen bejárt orosz-román és magyar járőrcsapatok között először október 17. reggel történt összeütközés a gőzmalom körül és a Tiszainoka felé vezető műúton, melynek következtében többé nem mutatkozott magyar katona a faluban, hanem e napon délelőtt fél 11 órától fogva rövid megszakítással megkezdődött, és mintegy három hétig tartott a kölcsönös tüzérségi párbaj az ellenfelek között, községünkben vagy inkább községünknek a Tisza felőli oldalán fekvő külterületén. Az orosz csapatok már másnap, október 18-án eltávoztak a községből, és helyüket szinte kizárólag román csapatok vették át. A mindenre elszánt román élcsapatok azután e három hét alatt mind erkölcsiekben, mind anyagiakban sokat romboltak, főként saját tüzérségi becsapódásaik, melyeket a Tiszántúl lévő magyarnémet csapatoknak szántak. A község lakossága a Tiszától jóval távolabb fekvő szőlők közé menekült, részben parancsszóra is, míglen a harcok mintegy november 5-én vagy akörül elültek, s akkor a románokat egy orosz őrszázad váltotta fel. Ennek parancsnoka azután hozzáfogott a közrend helyreállításához, november 11-én az elmenekült vagy kihalt köz-ségi elöljárók helyett a néppel újakat választatott, a református lelkészt hazahívatta tiszté-

nek folytatására, s nemsokára a közelbe menekült orvos is visszaérkezett. Mivel pedig e szörnyű napok az ötezer lakosú falutól mindössze 15 halálos áldozatot követelt (véletlen lövegtalálat, köztük református: 7), a helyreállítás bizodalommal indult, azonban ezt a jó szándékot felettébb megnehezítette, hogy november 14-én mintegy ezer főből álló orosz műszaki csapat szál ásolt be a faluba, és itt tartózkodott december 29-ig. Ez idő alatt a beszál ásoltak élelmezése, valamint a beszál ásolással járó berendezési tárgyak, tüzelő stb.

előteremtése stb. rendre a mintegy 1800 belterületi lakost számláló falutól telt ki. Végre is a beszál ásolás megszűntével, úgy újév napjától kezdve a helyreállítás munkája teljes eredménnyel megkezdődött, s reménységgel folyik.

Egyházi tisztviselők sorsa:

A lelkész, miután a klenódiumokat s a pótolhatatlanul régi anyakönyveket, valamint az értékesebb levéltéri anyagot biztonságba helyezte, családja iránti féltő aggodalmában október 8-án a közel szomszédos túlatiszai Ókécskére távozott, de a látszólag nyugodt helyzetre tekintettel, csaladjával s összes magánértékeivel együtt, egy hét múlva, októ-

ber 16-án visszaérkezett, és az éppen másnap kezdődő hadiál apotot népével együtt vé-

gig szenvedte, előbb egy hétig a lelkészlak pincéjében, azután a külterületi szőlők között.

Különben, mivel az Ókécskéről hazahozott értékeinek elrejtegetésére sem volt már ideje: minden felső s alsó ruhája, cipője, s egyéb ingó értékei, jobbik palástjával együtt mindjárt az első napon rendre veszendőbe mentek. Szóról-szóra ugyanez a sors jutott Munkácsy

– 91 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Károly igazgató-tanítónknak is, mivel a lelkésszel együtt menekült, s érkezett haza család-jával együtt. Torkos Béla kántor-tanítónk még a tiszakürti hadiál apot előtt katonai szolgá-

latra vonult be, családja pedig a Borsod megyei Rudabányára menekült és még nem tértek vissza, Megyéry Pál tanítónk pedig, mint levente-oktató távozott el parancsszóra a faluból október 8-án a tiszakürti leventékkel, családja Ceglédre menekült, és még nem tértek visz-sza. Presbiterek közül id. lllésy Sándor elhalálozott, a többi presbiterről csak annyiban van jelenteni való, hogy Vitéz Molnár Gyula községi főjegyző Törökbálintra menekült, s még nem tért vissza.

A templom:

Az október 11-iki légi támadás folytán összes ablakai összetörtek, falazatát kettő

ágyúlöveg becsapódás érte, melyek az ablakrámákat összeroncsolták, s belől a repeszdarabok egy padot megrongáltak, sokat kilyuggaltak, s belől a mennyezet is több helyen, ha nem is súlyosan, megsérült. Legfájdalmasabb az orgona sípjainak a román katonák által történt szétszaggatása s hét ónsíp elpusztítása, végül a szószék s papszék takarójának aranysúlytásaitól megfosztása. Mégis a templom az ablaküvegezés hiánya miatt egyelőre használhatatlan. A toronynak, harangoknak semmi bántódásuk sem esett.

Klenódiumok:

Minden klenódiumot idejében sikerült sértetlenül megmenteni, kivéve a legértéke-

sebb, 1888-ból való úrasztali terítőt, amely Varga Ferencné lakásából, akire, mint jómódú, buzgó, kegyes szívű asszonyra bízatott, vált a katonák áldozatává, a hűséges őrizőn kívül eső okokból.

Irattár, anyakönyvek:

Az anyakönyvek közül az 1865-ig terjedő köteteket, valamint az összes körleveles s presbitériumi jegyzőkönyveket, továbbá a XVI. századtól 1932. évig összegyűjtött levéltári anyagot id. Nyikos Sándor buzgó egyháztag távoli szőlőjébe idejekorán elrejtettük, a díj-leveleket s más kurrens ügydarabokat tartalmazó fasciculust pedig Kotvics Imre falubeli kádármesterre bíztuk. Mégis e téren szenvedett egyházunk legnagyobb kárt, amennyiben az 1865-1917 közötti születési, 1865-1944 közötti halotti és az 1865-1888 közötti házassági anyakönyveket a lelkészlakásra beszál ásolt román, s kisebb részben orosz katonák feltü-

zelték, néhány folyó ügyirattal együtt. Az elkallódott anyakönyvi bejegyzések pótlását az épségben megmaradt helyi ál ami anyakönyvből és reménység szerint megmaradt vármegyei másodpéldányokból készülünk megkezdeni s lefolytatni.

Lelkészlak:

A legtöbbet szenvedett, mert az október 11-iki légitámadás az ablakoknak mintegy felét kitörte, a román harcoló élcsapatok a pár száz lépésre lévő lövészárkokba hat darab asztalos-ajtót és hét darab ácsajtót fedezéknek elhurcoltak, s utóbb feltüzeltek, majd a beszál ásolt műszaki csapatok gazdasági hivatalát ott rendezték, melynek következtében óriási mennyiségű élelmiszer beraktározása, nagy mennyiségű jószág felvágása, elosztása

– 92 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

ott történt, ami nagyon sok szennyet hagyott maga után, a szállító teherautók a kerítéseket kidöntötték, s a hivatal személyzete minden tüzelhetőt feltüzelt, a 10 jószágra való istálló teljes berendezésétől kezdve.

A lelkészlak egyelőre teljesen lakhatatlan, úgyhogy a lelkész, miután minden élelmiszeréből s tüzelőjéből, de összes konyhabeli s egyéb berendezési tárgyaiból is kifosztatott, javadalmi lakásában mindeddig nem lakhat. Családja a hadiál apot óta Tiszasason lakik az anyósánál, míg a lelkész január 1-ig a tiszakürti híveknél lakott szívességből és sorkosztra adta magát, január 1-től kezdve pedig ő is Tiszasason lakik s étkezik, onnan szombaton-ként átgyalogolva Tiszakürtre, s hétfőn vissza (12 kilométer oda).

Iskolák s tanítói lakások:

A kántor-tanítói lakást s vele egybeépült I. sz. tantermet három légi akna-becsapódás érte, úgyhogy a javítás idejének elkövetkeztéig beázott, a II-ik s III-ik sz. tanítói lakás ablaküvegei mindahány betörtek, mindhárom tantermünkből az összes tanfelszerelések, szemléltető képek s könyvtárállományuk elpusztult, feltüzeltetett vagy elkallódott. Az iskola bútorzati berendezésében, kályhákban számottevő kár nincs.

Helyreállítás:

A temetéseket november 16-án, keresztelést december 3-án, esketést január 21-én, a templomi istentiszteleteket december 3-án megkezdtük, előbb az olvasókörben, majd a kántor-tanítói tanteremben, s azóta is ott folytatjuk. Az iskolai tanítás, fűtőanyag hiánya, s a többi tantermeknek a közel átási helyi hivatal lefoglalása folytán, egyetlen tanteremben, és csak az alsó négy osztály számára december 27-én megkezdődött, s az itthon maradt egyetlen tanító munkájával folyik. Általában a helyreállítás feltétele, hogy a lelkésznek állandó lakóhelye, hivatali helyisége s háztartása legyen, ami a téli idő befejezte előtt nem várható.

Tiszakürt, 1949. január 29.

dr. Tóth Dezső

lelkipásztor

Tiszaroff-Pusztagyenda

1944. október 8-ika szomorú időpont Tiszaroff község és közelebbről a tiszaroffi reformá-

tus gyülekezet életében. Ezen a vasárnapon történt a község és egyház vezetőinek az oroszok elől való menekülése. A gyülekezetből eltávoztak: Németh Vince lelkész, gr. Waldeck Hubert fűgondnok, az összes földbirtokos presbiterek (ez utóbbiak már valamivel előbb), dr. Barabás Béláné tanítónő. Helyükön csak a gondnok, valamint az iparos, kereskedő-

és földműves presbiterek maradtak. Az orosz megszál ás csak október 19-én következett be, amikor is néhány száz főnyi orosz csapat bevonult a községbe, de elég fegyelmezetten

– 93 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

viselkedett. A baj akkor kezdődött, amikor az oroszok jelenlétében bízó felelőtlen elemek elkezdték fosztogatni és rombolni az elhagyott üzleteket és az elmenekültek házait. A lakatlan házakban úgyszólván semmi sem maradt, még a könnyebben mozdítható bútoro-

kat is elhordták. A kályhákat, kereveteket, rádiókat, zongorákat pedig később szállíttatta el az orosz katonai parancsnokság, tudomásunk szerint Kunhegyesre, állítólag azzal a cél al, hogy azokat onnan Oroszországba fogjak szállítani.

Azután következett két igen kritikus hét (kb. október 25-től november 9-ig) amikor a község belterületéről a Tiszán túlra intézett erős aknavető tűz ellensúlyozására a német tü-

zérség lőni kezdte a falut. A lakosság két hétig szinte éjjel-nappal a pincékben és óvóhelyeken tartózkodott. Rengeteg épületkár keletkezett, s az ablaküvegek alig valahol maradtak épségben. A templom teteje is telitalálatot kapott, szerencsére kis űrméretű lövedéktől, s így csak a palatető és részben a gerendázat rongálódott meg.

A front tovább haladása következtében a viszonylagos rend helyreál t a községben.

Orosz katonai parancsnokságot kapott a falu (ez jelenleg már Fegyverneken székel), a köz-ségi közigazgatás is megkezdte működését a helyben maradt elöljárók közreműködésével (írnok, bírók, pénztáros, tanácsosok). Az egyházi élet azonban csak annyiban indult meg, hogy a katonai parancsnokság rendeletére az egyház helyben maradt tanítónője: Bátori Mária 1944. november 22-én megkezdte az iskolai tanítás munkáját az I-VIII. osztályokkal. Az új iskola megrongálódásai következtében a tanítás egyelőre (délelőtt-délután) a régi iskolaépületben folyik.

A megszál ás alatti első istentisztelet 1944. december 3-án volt, amikor is a presbitérium kérésére Forró Imre pusztagyendai lelkipásztor istentiszteletet tartott és keresztelést végzett. Kihirdette, hogy minden második vasárnapon elvégzi az istentiszteletet és más egyházi szolgálatokat. Közben azonban, december 4-én Tiszaroffon, a Középtiszai Ármentesítő Társulatnál szolgálattételre jelentkezett Laki Lajos, aki a gyülekezetnek 6 éven keresztül segédlelkésze volt, s erre a presbitérium őt kérte fel, hogy végezze el mindazokat a szolgálatokat, amelyek a gyülekezet további normális életfolytatását biztosítják.

(Lásd: az esperesi hivatalhoz 1949. január 17-én beterjesztett és 1944. december 8-iki keletű jegyzőkönyvet). Az ügy ilyen megoldását Forró Imre pusztagyendai lelkipásztor is helyesnek találta. Ettől az időponttól kezdve a mai napig nevezett látja el a gyülekezetben a lelkigondozás munkáját. A kántori teendőket pedig egy régi dalárdista: Csató Sándor testvérünk végzi. Azóta aránylag normális keretek között mozog az egyház élete.

Egyházi tisztviselők sorsa:

Németh Vince lelkész valószínűleg Dunántúlra menekült, ahová családját már előre küldte. (Dég, Veszprém-megye) Sorsáról semmi bizonyosat nem lehet tudni.

Gróf Waldeck Hubert főgondnok, valamint a földbirtokos presbiterek (Borbély Gá-

bor, Bárczay Gyula, Magyary-Kossa István) egyelőre ellenőrizhetetlen hírek szerint Budapestre menekültek.

Dr. Barabás Béla igazgató-tanító 1944. tavasza óta katonai szolgálatot teljesített, s szeptember óta senki nem tud hollétéről. Felesége, aki az egyháznak tanítónője, október 8-án menekült el szüleivel és kislányával. Hogy hova: senki nem tudja. Hegedüs Tibor

– 94 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

kántortanító szintén katona volt, s már 1944. nyarán súlyos sebesüléssel feküdt a kassai helyőrségi kórházban. Felesége Tiszaroffról állítólag hozzá utazott. Egyikőjük sorsáról sincs semmi értesülésünk. Bátori Maria szüleivel együtt helyben maradt, s megpróbáltatásokkal ugyan, de átvészelte a legnehezebb napokat, s a rend helyreál tával megkezdte a tanítás munkáját. (A konfirmációi oktatást Laki Lajos végzi.) A gondnok és Harangozó szintén szolgálati helyükön vannak.

Károk:

Hadiesemények folytán bekövetkezett emberáldozatok:

Október 7-től november 21-ig 7 (hét) református egyháztag vesztette el életét, részint az oroszok-németek közti csetepaté, részint tüzérségi lövedékek repeszdarabjai, részint aknára lépés következtében. Közülük 5 (öt) férfi és 2 (kettő) nő van. Úgy ezeknek, mint a természetes halál al elköltözötteknek összeírása és anyakönyvezés-szerű feljegyzése megtörtént.

Épületkárok:

A templom teteje telitalálatot kapott, azonban a károk kijavítása már megtörtént.

A templom belsejében az orgona van megrongálva, szerencsére nem nagyon súlyosan.

A szószéki terítőt kellett pótolni, illetve kijavítani, s az úrasztali terítő hiányzik. A há-

rom harang közül csak a legkisebb használható, a két nagyobb már régebben, még az őszi események előtt megrepedt. A lelkészlak siralmas ál apotban van. A csőcselék kirabolta, feldúlta, a légnyomás és a repeszdarabok beverték ablakait, és közel három hétig (az ágyú-

tűz ideje alatt) cigányok költöztek bele lakni. Ezek azután a még meglevő dolgokat is szét-hánytak, az iratokat, könyveket széttéptek, élegették. A megmaradt iratok összegyűjtése és rendezése folyamatban van. A melléképületek szintén megrongált ál apotban vannak.

A cserepek nagyrészét le kellett róluk szedni a megrongált iskola és tanítói lakás tetejének kijavítása céljaira. Az új iskola egyelőre használhatatlan, csaknem összes ablaka betörött.

Falai és tetőzete azonban lényeges kárt nem szenvedett.

Anyakönyvek:

Az egyház anyakönyvei 1923-ig Győri István presbiternél vannak, ahova Németh Vin-ce lelkész helyezte el azokat. A többiről egyelőre senkinek sincs tudomása, hogy vajon a lelkész elvitte-e magával, vagy pedig elpusztultak a zűrzavarás időkben. Laki Lajos 1944.

október 8-tól visszamenőleg rendszeres feljegyzéseket végez a születésekről, halálesetek-ről, stb.

Az úrvacsorai és keresztelési edények és terítők hiány nélkül megvannak ugyancsak Győri István presbiternél.

Az egyház vagyoni állapota:

1944. december 10-én Laki Lajos a szószékről, valamint dobszó útján kérte a gyülekezet tagjait, hogy hátralékos egyházi adóját lehetőleg mindenki fizesse be, s megjelölte azokat a napokat, amikor a gondnoki hivatal a hívek rendelkezésére ál . Minden anyagi

– 95 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

vonatkozású ügyet Miklovicz Sándor gondnok intéz, mindössze az adóbeszédes munkáját bízta a presbitérium Győri István presbiterre, tekintettel arra, hogy Miklovicz Sándor jelenleg – betegsége miatt – a járásra képtelen.

Egyházi adóból, valamint temetési harangdíjakból jelenleg körülbelül 3000 pengő az egyház készpénze, úgyhogy egyelőre a pusztagyendai lelkipásztor, a roffi tanítónő, valamint harangozó készpénzjavadalmazása biztosítottnak látszik.

Terménye is volt annyi az egyháznak, hogy a roffi és gyendai harangozók búza és árpa terményjárandóságát ki tudta adni az 1945. év I. félévére. Az iskola és a gondnoki szoba fűtésére elegendő tűzifa áll rendelkezésre. A tanítónő szintén megkapta tüzelőilletményét.

Tiszaroff, 1945. január 18.

Laki Lajos

1944. március 12-én iktatott be szerény ünnepség keretében néhai boldog emlékű Vargha Zoltán kunhegyesi lelkipásztor úr esperes úr képviseletében, mint először választott tanyagondozó lelkipásztort az első ízben betöltésre került tiszaroff-pusztagyendai tanyagondozó lelkészi ál ásba. Új gyülekezetemmel össze sem melegedhettem, máris ideért a második világháború pusztító vihara. Szeptemberben már itt voltak a németek. Október 5-én mint tartalékos tábábori lelkész, plakát bevonulási hirdetményre bevonultam Debrecenbe, s miután ott azt a hivatalos felvilágosítást nyertem, hogy ez reám nem vonatkozik, hanem csak a szakképzett tisztekre, így azonnal visszaindultam a már polgári és katonai menekülőktől hömpölygő Debrecen-Budapesti főútvonalon. Karcagon Papp Béla lelkész-társam segítségével sikerült mégis magyar katonai teherautókkal elérni szüleim lakását Kenderesen, ahonnan 1944. október 8-án vasárnap hajnalban az apám szekerén elindulva szerencsésen hazaérkeztem családomhoz hatalmas ágyúdörgések közepette. Két nap múl-va már befutottak a mi kis falunkba is az első orosz partizánok. Eltávozásuk után még egy hétig senki földje volt a falu, míg egy csütörtöki nap délelőtti óráiban német kis létszámú járőrrel vívott harc után az oroszok végleg bevonultak a faluba. November 1-ig, míg az orosz csapatok a Tiszán való átkelést ki nem vívták, a falu hadtápterületnek számított, de hadműveleti térré soha nem változott Isten különös kegyelme és kedvező földrajzi helyzete folytán.

Így a falut semmi épület és emberáldozat károsodás nem érte. Így benne a református egyházat sem. Annál több károsodás érte a tiszaroffi anyaegyházat, mely fekvésénél fogva közvetlen a Tisza partján sok belövést kapott, s ahonnan a református lelkipásztor is el-távozott. Ez azonban nem az én illetékességem alá tartozik, s mivel 6 kilométer választ el Tiszarofftól, én azokban az időkben Roffra bejutni s intézkedni nem is tudtam.

A pusztagyendai református tanyakörzetet semmi károsodás nem érte. Temploma

sértetlen, klenódiumai épek, irat, levéltár és könyvtár nem volt, mivel új, 1944-ben alakult, illetve szerveztetett ez a lelkészi ál ás. Az egyháznak a templomon és a hozzája tartozó puszta telken kívül nincsen is semmiféle sem ingó, sem ingatlan vagyona, akkor legalábbis még nem volt. Így károsodás nem érhette.

– 96 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Emberáldozat is csak egy volt: Sajtos Imre kunhegyesi születésű és lakos fiatal há-

zas ember, aki akkor épp az apósánál, F. Szabó László gyendai tanyáján tartózkodott, s ott ölték meg az oroszok, mivel védelmezte előlök feleségét. 1945. január első napjaiban temettük el kint a tanyán, majd onnan egyenesen hazaszállították örök pihenőre a kunhegyesi temetőbe.

Az egyháznak itt rajtam és harangozón kívül senki más tisztviselője nincs. 1944.

november 5-én reggel egy vasárnapi napon fosztották ki részben a lakásomat, s fenyegettek meg, mert meglelték tábori lelkészi fényképemet és zubbonyomat. Ezt leszámítva semmiféle bántalomban nem részesültem, és humánus bánásmódjukról elismeréssel kel nyilatkoznom. Sem feleségem, sem gyermekeim a legkisebb bántalmat nem szenvedtek e nehéz napokban.

Az egyházban itt Pusztagyendán november 1-től az istentiszteletek s a normális élet ismét helyre ál tak, s a községi iskola is megkezdte ismét a tanítást, ahol a feleségem ta-nítónő.

Tiszaroffon ugyanez időben a régebben ott szolgált Laky Lajos segédlelkész látta el a lelkészi szolgálatot március 1-ig, amikor is ismét otthagyva a lelkészi szolgálatot a Tiszai Ármentesítő Társulat fegyverneki gyümölcsösének lett a vezető tisztviselője. 1945.

márciusában én jártam be helyettesíteni a még akkor távollévő lelkész helyett április 1-ig.

Ez időtől kezdve mind e mai napig végzem lelkészi kötelességeimet, küzdve a mai

nehéz háború utáni megélhetési viszonyokkal 3 apró gyermekemmel és feleségemmel, mint 5 tagú tisztviselő család.

Ezzel jelentésemet bezárom azzal, hogy Pusztagyenda még nem önálló egyház, ha-

nem csak egyszerűen tiszaroffi református egyház tanyai lelkészi körzete minden anyakönyv, irat és ügyvezetés nélkül, s még csak a hivatalos egyházi lap is csak Tiszaroffra jár, s így itt elzárva élünk. Most pórbálunk lépéseket tenni anyaegyházzá alakulás iránt, de az idők mostohák.

Pusztagyenda, 1946. február 28.

Forró Imre

református lelkész

Tiszasas

Egyházközségünk legsúlyosabb veszteségét emberáldozatban szenvedte. Október 8-ra virradólag 1 orosz repülőgép 2 bombát dobott a községre, meg gépfegyverezett, minek kö-

vetkeztében Pintér Sámuel 62 éves testvérünk szilánkok okozta elvérzés folytán meghalt.

Október 9-én orosz előőrscsapatok a szőlőkben szüretet végzők közül, miután figyelmeztetés ellenére ott közlekedtek, agyonlőtték Liszkai Gyula 31 éves nős, Kamandi Sándor 25 éves nős, Pintér Benjámin 30 éves nős, Pintér Sándor 18 éves nőtlen és Bagi Gábor 17

éves nőtlen testvéreinket, partizán tevékenységet tételezve fel róluk. Ez nagyon érzékeny

– 97 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

veszteség a gyülekezet számára, különösen, mivel a lélekszám létében is éppen csak stag-náló volt. Temetésüket, lelkész hiányában Incze Imre rektor végezte el, hősök vasárnapjának délutánján szándékosan a temetőben emlékezetükre gyászistentiszteletet tartani.

Istennek hála legyen, az egész községben csak egyetlen ház pusztult el, kettő köny-nyebben sérült, maga az egyház semminemű épületkárt nem szenvedett.

Hála Bazó Józsefné, harangozó önfeláldozó buzgóságának és ügyességének a klenó-

diumok is megmaradtak, csak 2 damaszt abrosz és egy tálkakendő vesztek el, meg a lelkészi hivatalból a régi keresztelő cink kancsó, melynek teteje már azelőtt is sérült volt és csak nagy ritkán, beteg gyermek irodai keresztelésekor volt használatban.

Némi kár érte az egyházat anyakönyvekben és papíros neműben. Elveszett a házas-

sági anyakönyv, melyben 1925-től voltak a házassági anyakönyvi bejegyzések, a születési anyakönyvekből kitépték a tiszta lapokat s megsérült néhány megmaradt lap, elveszett az iskolaszéki és belmissziói jegyzőkönyv, mindkettő csak néhány éves volt, így csak tiszta vonalas papírt tartalmazott.

Elvitték természetszerűleg a sok száz ív tiszta papírt, kopírpapírt, írókellékeket, melyek azonban mind pótolhatók lesznek, az irattárt és paróchiális könyvtárat nem érte semmi károsodás, egyedül az 1944. évi költségvetés, gondnoki napló, ellenőrző könyv s néhány nyugta veszett el, melyek azonban könnyen rekonstruálhatók lesznek, ha a gyü-

lekezet múlt évi gondnoka hazaérkezik Dunántúlról.

Iskola, iroda-berendezés, asztalok, székek, padok, táblák, térképek, fali képek mind megmaradtak. Kárt szenvedtek az összes zárak, néhány ablak kitört, s a nőegylet 100

darab teás csészéje, s ifjúsági egylet könyvei s játékai tűntek el.

Látva nagyon sok egyházközség súlyos veszteségét, annál inkább mélységes hálával szemléljük Istenünk csodálatosan megőrző kegyelmét, a jobb jövőben vetett törhetetlen hittel vagyunk.

Tiszasas, 1945. május 16.

Szabó Dezső

lelkipásztor

Tiszaszentimre

Tiszaszentimrére az orosz hadsereg 1944. október 17-én a déli órákban vonult be. Ellen-

ál ás nem volt, így néhány puskalövéstől eltekintve a falu elfoglalása csendben történt.

Október 18-án a németek Tiszaszőlős felől egy teherautóval a falu aljáig jöttek, s a németek és oroszok között pár perces utcai harc fejlődött ki, majd a németek (egy emberüket veszítve) Tiszaszőlős felé visszavonultak. Ezután egyik csapat a másik után vonult. Legve-szedelmesebb volt a november elején kb. 3 napig itt tartózkodó kozák csapat, amely rabolt és pusztított.

– 98 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Épületkárunk – Istennek legyen hála – nincs.

Egy 14 éves fiú kézigránát robbanás áldozata lett.

Úrasztali szerelvényeink teljes egészében megvannak.

A keresztelő edény kancsója a napokban előkerült, de a tál még ez ideig nem került meg. (Iskola pincéjében volt elrejtve.)

Anyakönyveink közül eltűntek: 1912-1925. évi és a legújabb 1933-1944. évi születési-keresztelési anyakönyvek. Esketési anyakönyveink közül az 1872-1900-ig terjedő kötetből az 1876-1893-ig terjedő részt kitéptek. Úgyszintén eltűnt a konfirmáltak legújabb anyakönyve.

Paróchiális könyvtárból egy kötet tűnt el.

Irattárt is szétdúlták, de teljesen rendbe szedtem, iratok nem hiányoznak.

Templomunk körül semmi nagyobb kár nem történt. Csupán az orgonából szedtek

ki néhány sípot, de ezek is megvannak. Templomunk tisztasága megmaradt, a külső renoválási munka félbe maradt, a tetőszerkezet kijavíttatott, a torony rész új horgonyzott lemezzel befedetett és néhány lapméter kivételével a vakolati munkálat a templom és torony egész területén teljesen elvégeztetett. Szeptember 21-én azonban a munkát abba hagytuk, mivel a hadiesemények a további anyagok érkezését megakadályozták.

Iskolánk is épségben van. Néhány padot eltüzeltek és tanítói asztalt megrongálták, úgyszintén a csatornát is levagdosták, és a kerítés egy részét feltüzelték. Iskolánkban a tanítás 1944. október 7-ig folyt, akkor az egyre súlyosbodó hadihelyzet miatt a tanítást abba kellett hagyni, szünetelt november 16-ig. November 16-tól rövid karácsonyi szünet kivételével iskolánkban a tanítás folyt. A tantestület 4 tagja közül 3 elmenekült. Ezidáig még nem tértek vissza. A tanítást Sipos Ferenc református tanító és Sipos Ivánné okl. gö-

rög katolikus tanítónő (község által megbízott) és lelkipásztor végzik.

Végül tisztelettel jelentem azt is, hogy 1944. október 8-án családomat Mezőcsátra ha-zavittem. Ennek a hétnek végén egyedül visszajöttem, október 15-16-án gyülekezetemben tartózkodtam, 17-én gyalogosan (63 km) ismét elmentem családomhoz azzal, hogy ott kocsit fogadok és hazahozom őket. Elmentem reggel 7 órakor, és 11 órakor már bejöttek az oroszok Tiszaszentimrére. Hiába próbálkoztam, a Tiszán nem tudtam visszajönni.

Mezőcsátra november 7-én jöttek be az oroszok. November 10-én felmentem a parancsnokságra és igazolványt kértem, hogy azzal útnak induljak. Néhány napi várakozás után megkaptam az igazolványt, s így családommal gyalog útnak indultunk. November 17-én érkeztünk haza. Mezőcsáton másfél napos borzasztó tűzbe kerültünk, s néhány napon keresztül sokat szenvedtünk.

Tehát kb. 1 hónapig voltam távol gyülekezetemtől. De ezalatt az idő alatt sem nél-külözte a gyülekezet a lelkészi szolgálatokat, mert Karcagról az anyósához idemenekült Bihari István lelkész testvérem elvégezte. Istentiszteletet 3 vasárnap nem lehetett tartani.

Visszaérkezésem elé a gyülekezet semmi akadályt nem gördített. A legközelebbi vasárnapon az őszi úrvacsoraosztást megtartottam úgy, hogy november közepétől kezdve a templomi istentiszteletek, valamint iskolánkban a tanítás rendesen folynak. A rend egyházi vonatkozásban teljesen helyreál t. Az úrvacsoráját eddig két szín alatt (tiszta borral) tudtuk kiszolgáltatni.

– 99 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Bútoraimban kevés kár esett. Ami rongálás a paróchián történt, azokat saját költségemen rendbe hozattam.

A szenvedésből a falu lakosságának általában kijutott. Egyikőnknek több, másikónknak kevesebb.

A község külső képén a háború nyoma nem látszik meg.

Tiszaszentimre, 1945. január 22.

Molnár Elemér

lelkipásztor

Tiszaszőlős

Az 1944. október 18-án bekövetkezett orosz megszál ás folytán a Tiszaszőlősi Református Egyházat ért károk kimutatása:

8 templomablak összetört a bombázáskor. 6.000 pengő.

Orgona rongálása. 12.000 P.

Mózes szék elejéről és a szószék, meg a hozzávivő feljáró karfájáról az arany prüs takarót elvitték. 15.000 pengő.

Az Úr asztala előtti szőnyeget elvitték. 1.000 pengő.

A torony új bádog tetejét körül kilyuggatták géppuska részére. 20.000 pengő.

Templomkert kerítéséből (léc) 80 ölet elvittek. 20.000 pengő.

Parókia udvar kerítéséből 70 ölet (170 cm magas deszka) elvittek. 30.000 pengő.

A parókia falát, cserép tetejét aknavetők és bombaszilánkok megrongálták 30 négyzetméter ablakot összetörtek, 8 faredőny elpusztult. 150.000 pengő.

A bombázás alatt (lelkész pincében létekor) és később a lakhatatlanná vált lelkészlak felfeszegetett egy ajtaját elvitték, valamint 2 melléképület ajtaját is, elvitték a lelkészi hivatal irattárának és parókiális könyvárának négyötöd részével (összes anyakönyvek megmaradtak), a tanácsterem padlóját összerongálták, az egyház írógépét elvitték, keresztelő kész-lettel együtt, aztán 2 wagón tűzifát az iskolaudvarról, kb. 2 wagónt kivágtak a temetőből.

220.000 pengő.

Az iskolaudvar 35 öl hosszú deszkakerítését (170 cm. magas) elvitték. 155.000 pengő.

Az iskola, lelkészi és tanítói lakások csatornáinak földre vezető csöveit elvitték, a templomét is. 16.000 pengő.

A kántor-tanítói lakás bombaszilánk, akna és légnyomás érte kb. 6 négyzetméter ablakot betört, az iskolán hármat. 18.000 pengő.

Az iskolának összes tantermek falait elborító szemléltető képeit elvitték (karikatúrá-

kat), 4 iskolai padot is összetörtek. 10.000 pengő.

Az egyház felsőföldi tanya épülete háromnegyed részben elpusztult az új kúttal együtt.

45.000 pengő.

Összesen: 618.000 pengő az 1945. évi augusztusi értékelés szerint.

– 100 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Jelentem, hogy 2 férfi és 2 gyermek áldozata is lett az ágyúzásoknak. A tisztviselőknek a tömérdek zabráláson és szenvedéseken kívül más bajuk nem lett, mind életben és munkában vannak (lehet, hogy a már eltűntnek jelzett keresztelő edény megkerült).

Az egyházi élet 1944. november vége óta majdnem a rendes mederben folyik, de az anyagi helyzet vigasztalanul rossz. Annyival inkább, mert az egyház földjeit a javadalmasok földjein felül, amelyeket szintén felosztás veszedelme fenyegeti, mintegy 62 kataszteri holdat elvettek, ami fellebbezés alatt ál . A kimutatásban felsorolt veszteségek ez idő szerint pó-

tolhatatlanok. Különben a jövő-menő orosz csapatok zabrálásán kívül semmi rendkívüli és említésre különösebben érdemes esemény nem történt.

Tiszaszőlős, 1945. szeptember 7.

Dr. Gáborjáni Szabó Gábor

református lelkipásztor

Fenti kimutatást és krónikát újból beterjesztve vagyok kiváló tisztelettel

Tiszaszőlős, 1946. március 8.

Dr. Gáborjáni Szabó Gábor

lelkipásztor

Tiszaug

1944. szeptember eleje óta bekövetkezett hadi események folytán a tiszaugi református egyházközség emberáldozati vesztesége 4 polgári egyén.

Az épületkárokra vonatkozólag jelentem, hogy a templom és lelkészlak kisebb ron-

gálódásai mellett, amely rongálódásokat főleg gránátszilánkok és légnyomás okozott, az iskolaépület és melléképülete szenvedett nagyobb kárt, s vált használhatatlanná.

Az egyház klenódiumai egy nagyobb ón boros kanna, egy kisebb és egy nagyobb ón

tál, egy kis ón kancsó és egy kis ón kehely kivételével elvesztek, éspedig egy darab ezüst úrvacsorai kehely, egy darab alpakka aranyozott kehely, egy darab keresztelőtál és kancsó.

Elvesztek az összes úrasztali terítők.

Az egyházi levéltárnak csak egy részét sikerült megmenteni az udvarra kidobált irat-halmazból. A parochiális könyvtárnak több kötete szintén elveszett. Az anyakönyveket lelkész magával vitte menekülésekor, s így azok megvannak. Lelkész lakásán és a hivatalos irodahelységben is a bútorzatban nagy a kár. Az egyház vas páncélszekrényét is teljesen tönkretették, s főképpen az iskolai bútorzatok mentek tönkre teljes mértékben.

A tanteremben nem maradt egyetlenegy bútordarab sem ép, az egyház harmóniuma, a

templomi orgona, összes iskolai térképek, ifjúsági, tanítói könyvtár, összes iskolai anyakönyvek mind az ostrom áldozatai lettek. Egyetlen ablak az iskola épületen nem maradt,

– 101 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

s a tanterem istállónak lett használva. Egyházi épületek összes kerítései is tönkrementek.

Ami az egyháztagok és különösen az egyházi tisztviselők egyéni sorsát s megpróbáltatásukat illeti, e tekintetben a valóság az, hogy a tiszazugban egyetlen község sem szenvedett annyit, mint Tiszaug amely közvetlenül a Tisza partján fekszik, s átkelési pontja a tiszazugnak a Tisza-Duna közére. Erős tűzharcok voltak itt, a lakosság jórésze az ostrom elől átmenekült a Tisza-Duna közére, s az otthonukban maradt lakosság az ostrom alatt pincékben, vermekben rejtőzve mentette meg életét, úgyhogy csupán négy áldozata volt a polgári lakosságnak az ostrom alatt.

Lelkész és családja a túlfokozott propaganda hatása alatt 1944. október 8-án elhagyta szolgálati helyét, s átmenvén a Tiszán, 8-10 napos bolyongás után, mint egy 110 kilomé-

terről visszatérvén a Tisza jobb oldalán levő s kecskeméti határhoz tartozó szentkirályi tanyákon egy tanyai lelkész vendégszerető házánál tartózkodott 1944. november 6-ig, amikor is az orosz csapatok által készített rögtönzött Tisza-hídon visszatért családjával együtt gyülekezetébe. 1944. december 3-án már Istentiszteletet is tarthatott, s az iskolá-

zás is kezdetét vette december 15-én, s ezzel megindult lassan az egyházi és iskolai élet.

Sajnos az egyház kántor-tanítója hősi halált halván a tanítás mindmáig is csak helyettesítéssel folyik a községi iskola tantermében. A református iskola tanterme s felszerelése ugyanis nem is lehetne használható, még ha tanerőt kapna is egyház, annyira tönkreté-

tetett.

Tiszaug, 1946 január 31.

Horváth Sándor

lelkipásztor

Törökszentmiklós

A második világháborúban Magyarországon az 1944. esztendő második fele hozta a legtöbb szenvedést, vért, könnyet és pusztulást. Az év nyarán már beleestünk a legi háború középpontjába, ritka volt az olyan nap, amely légi riadó nélkül múlt el. A totális hadviselés, amely a frontok mögött is operált légi haderejével, fronttá tette az egész országot. Így a polgári életben is hamar megmutatkozott ennek hatása, a biztonság hiánya és az ál andó vészérzet kerékkötője lett minden komoly produktív munkának. A felzaklatott és ál andó lelki feszültségben élő gyülekezetben ezekben az időkben lett volna legnagyobb szükség igen intenzív és extenzív cura pastoralisra és léleképítésre, de ennek a lehetősége és alkalma is egyre csökkent a hadiesemények miatt. Istentisztelet és tanítás egyre gyakrabban szakadt félbe légi riadó miatt, és a bibliaköröket is meg kellett szüntetni. Az orosz frontról érkező hírek a vörös hadsereg rohamos előnyomulásáról nem csak a frontot hozták mozgásba, hanem idehaza a polgári lakosságot is. Községünkön vasút és elsőrendű műút vezet keresztül, s így lakosságunk ősz eleje óta szemtanúja volt annak a népvándorlásnak, amely az ország keleti részeiről húzódott nyugat felé hónapokon keresztül. A menekülés

– 102 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

megindult áradata és a menekülők által terjesztett rémhírek minden községet megbolygat-tak. Törökszentmiklósról is sokan elmenekültek már 1944. szeptember folyamán. Ehhez járult, mint a menekülésre ösztönző tény, hogy a hatóságok szeptember derekán a köz-ség minden rendű és rangú polgári férfilakosságát Szajol és Törökszentmiklós között egy tankcsapdának szánt hatalmas árok elkészítési munkálataira, hadimunkára kirendelték.

A magyar és német tüzérség, valamint gyalogság hetekig éjjel-nappal tartó visszavonulása szintén erősen zavarta a gyülekezetet és a községet, és sokakat menekülésre ösztönzött.

2 közeli helység, Szolnok és Szajol épületekben és emberben a légitámadások miatt óriá-

si áldozatokat, illetve károkat szenvedett. Bár községünket Isten kegyelme megőrizte légi támadástól, a szomszédos károk és veszteségek nem maradtak hatás nélkül. Fenti sokféle motívum és a számtalan rémhír teljesen megháborította a lelkeket, és a gyülekezet jó része belekapcsolódott a menekülők áradatába már szeptember végén. Szeptember 20-án éjjel a község határában néhány bomba és gyújtóhasáb esett, amely oly félelmet és riadalmat okozott, hogy a még idehaza maradottak nagy része kiköltözött a tanyákra. Október elején már igen üres lett a máskor népes és forgalmas község, és az utcák is úgyszólván elnéptelenedtek. Október elején Gyuláról, Nagyvárad és Arad környékéről érkeztek menekülő

tisztviselő családok, orvosok, jegyzők, lelkészek, tanítók. Ekkor érkezett az esperesi hivatalba Szilágyi Sándor pankotai lelkipásztor, aki a hadi események miatt elszakadt Pankotán maradt és megszál ás alá került családjától. Előzőleg már Budapesten és Debrecenben is járt, s az utóbbi helyről irányították ide. Itt ugyanis éppen szükség volt munkaerőre, mert a lelkészek közül csak Gaál István esperes és U. Nagy László esperesi segédlelkész voltak idehaza október elején, és Tóth Lajos lelkipásztor Pusztakengyelen. Október első heté-

ben a reggeli istentiszteleteket már Szilagyi Sándor lelkipásztor végezte. A legkritikusabb napok október elején voltak. A gyulai lelkipásztor 7-én utazott keresztül teherautóval a községen Budapestre családjával együtt. Szombaton este 10 órakor már tovább is utaztak rövid tartózkodás után. Ezen az éjszakán egy éjjeli vadászgép végig géppuskázta a köz-ség főútvonalán végighúzó katonai alakulatokat és polgári menekülőket, a község több utcájára és házára, községháza és járásbíróság udvarára pedig légiakna esett, amelynek döntő hatása lett azok számára, akik eddig nem tudták eldönteni meneküljenek-e, vagy maradjanak. Futótűzkent terjedt el az a hír is, hogy a községnek a mezőtúri út felőli részén október 8-án vasárnap hajnalban előrenyomult 2 orosz tank behatolt a község területére, német és magyar gyalogsággal tűzharcba keveredett, és miután a lövöldözés közben az egyik fűszerkereskedő házába is belőttek, egyik kisleányát agyonlőtték, a másikat megsebesítették, s azután Mezőtúr irányában eltávoztak, - mindenki érezte iam proximus ardet Ucalegon! – Erre a hírre azok is felkerekedtek és elmenekültek a községből, akik eddig nem tudtak határozni.

Október 2-án dr. Marton József lelkipásztor elindult, hogy elvigye feleségét és gyermekeit szüleihez Dunántúlra, október 8-án vasárnap reggel Gaál István feleségével és Szil-

ágyi Sándor pankotai lelkésszel egy kocsin indultak Pestre, ugyanez nap délután 3 órakor ment el Ábrahám Antal segédlelkész szintén Budapestre. Így maradt itt családjával Törökszentmiklóson Török László segédlelkész és U. Nagy László az északi lelkészi hivatalban, valamint Tóth Lajos lelkipásztor feleségével Pusztakengyelen.

– 103 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Október 8-án vasárnap reggeltől október 10-ére virradó reggelig a legnagyobb bi-

zonytalanságban élt az itt maradott lakosság. A közhivatalok, községi elöljáróság, járás-bíróság, főszolgabíróság, csendőrség, pénzügyőrség és postahivatal vezetői és tisztviselői elmenekültek, s az elárvult község polgárain úrrá lett a megingott élet és vagyonbiztonság, továbbá a közeli háborús veszély miatti szörnyű félelem. Vasárnap délután megkezdődött a község határában az ágyúdörgés, harcikocsik közeli dübörgése hal atszott és bombázó repülőgépek ál andó búgása remegtette a levegőt és a lelkeket.

Október 10-én hajnalban jöttek be a községbe az első orosz előőrs csapatok és partizánok. Éjfél után 3 órakor az északi lelkészi hivatalba és lakásba is benyomult az első

csapat, mintegy 40 orosz katona, akiket U. Nagy László esperesi segédlelkész fogadott.

A géppisztolyos katonák házkutatást tartottak, minden szekrényt, minden szobát átnéztek, az irodai könyvtárakat és irattárakat is, de nem bántottak és nem vittek el semmit.

Mikor megtudták, hogy lelkészlakásban vannak, enni kértek. U. Nagy László el átta őket amivel tudta, mire megbarátkoztak. Közben jöttek-mentek mások is, de néhány lényegtelen apróságon kívül a lakásból nem vittek el semmit. Később érkezett hintón 3 tiszt reggel 8 óra fele, akik kiküldték a katonákat a lakásból, és az ismerkedés után biztatták U. Nagy Lászlót, hogy nyugodtan tarthat istentiszteletet, semmi bántódása nem lesz, ők nem avat-koznak az egyház munkájába, sőt az iskolában is folytatni kell a tanítást.

Ez a csapat 3 napig tartotta megszál ás alatt a községet. A bevonulás – október 11.

– napját kivéve október 17-ig az ál andó tűzharc ellenére is az istentiszteleteket minden reggel megtartottuk, melyeken U. Nagy László és Török László segédlelkészek szolgáltak.

Október 12-én délután 2 órakor rövid, de igen heves tüzérségi előkészítés ás repülőtá-

madások után utcai harcokra került a sor, és 4 órakor ismét német kézre került a község, és német kézen is maradt október 24-én délután 2 óráig. Ez alatt a csaknem 2 hét alatt ál andó tűzharcban volt a község, s a lakosság a pincékben keresett menedéket. Október 17-tő1 28-áig a harcok miatt istentiszteletet sem tudtunk tartani. Csaknem folytonos volt az ágyú és aknatűz. A templomkertbe több akna hullott, melyeknek repeszdarabjai és légnyomása a templom keleti ajtaját beszakította és azon az oldalon levő ablakokat betörte, a falakat pedig több helyen megrongálta. Október hó 18-án, szerdán gránát találat érte a déli lelkészi lakás derékrészét, átszakította a tetőt, a mennyezetben robbant, és azt is átütve a hal ban okozott nagyobb károkat, melynek oldaltetőre épített bádog fedőlapját a légnyomás ledobta. A szétrepülő repeszek a templom déli falát megrongálták. Néhány gépágyú lövedék is becsapódott a templomkertbe. Légiakna esett a kántorlakás udvarára is, mely a lakásnak déli oldalán az ablakokat betörte, az ajtót pedig beszakította. A part alatt Simon István tanító lakásának kertjébe 2 igen nagyméretű repülőbomba esett, mely a lakást, különösen ablakait és tetőzetét erősen megrongálta. Az egyházi épületeken kívül a község többi háza szintén ez alatt a két hetes ál andó ostrom alatt sok kárt szenvedett. Több ház omlott össze, égett le és rongálódott meg. A harcoknak és a tüzérségi tevékenységnek a polgári lakosság közül is áldozatai voltak. Gyülekezetünk tagjai, illetve hittestvéreink kö-

zül 33 haláleset volt. A temetéseket példaadó helytál ással U. Nagy Laszlo és Török László segédlelkész végezte ezen a 2 héten át sokszor a legnagyobb tűzharc közben. Mivel a római katholikus lelkészi hivatalban senki sem maradt, mindannyian elmenekültek a lelkészek,

– 104 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

a római katholikus halottak temetési szertartását is U. Nagy László református segédlelkész végezte a katholikus temetőben 3 alkalommal ezen a kritikus 2 héten. A református halottak száma 1944. október elejéből 1945. május végéig számítva 33, részint az ide-oda hul ámzó harcok következtében, részint mezőgazdasági munkák végzése közben robbant földi akna vagy gránát okozta sérülések következtében. U. Nagy László és Török László segédlelkész ezekben az igen nehéz napokban hűséges és áldott munkájával nagy megbecsülést szerzett nemcsak gyülekezetünk tagjai, hanem az egész község lakossága előtt.

Október hó 21-én Budapestről visszatért Gaál István lelkipásztor Szilágyi Sándor pankotai lelkésszel, ők azután már itt is maradtak, mert a község október 24-én má-

sodszor és véglegesen orosz megszál ás alá került. A legnehezebb napok mégis október 24-ével kezdődtek. A főútvonalon végighaladó harcikocsik ál andóan tűz alatt tartották a szajoli útvonalon visszavonuló német alakulatokat, az utcán a házak előtt ágyúkat állí-

tottak fel, amelyek szintén tüzeltek. Ezeknek a légnyomása sok ablakot betört az utcán.

A lelkészi hivatal és lakás belső ablakait U. Nagy László előre leszedte, és biztonságba helyezte, s így azok épen maradtak. A presbiteri terem ablakai mind betörtek. A normá-

lis ál apot az orosz megszál ás alatt gyorsan helyreál t, mert október 29-én már, és ettől kezdve ál andóan meg tudtuk tartani az istentiszteleteket. Az orosz katonai hatóságok a lelkészi munka elé semmi akadályt nem gördítettek, és a lelkészeket fizikai munkára nem vették igénybe. Az északi lelkészi hivatal és esperesi hivatal irattárát nem érte károsodás, de a déli lelkészi lakást és hivatalt sok kár érte bútorban és az iroda irattárát az átvonuló katonaság feldúlta, valamint az iskolaszék irattárát is érte kár. A váltakozó harcok miatt október 24-től kezdve hosszabb ideig éjjel-nappal katonák járták a házakat és fegyver, vagy német katonák után kutattak. Az egyik orosz katonai parancsnokság október 27-én az északi lelkészi hivatalba és lakásba költözött s ezért 3 nap múlva az ott lakóknak el kellett költözni a déli lelkészi lakásba és hivatalba. Ezekben a napokban veszett el 2 darab presbiteri jegyzőkönyv 1923. évtől 1931-ig, melyből mindez ideig mintegy 10 oldal került elő széttépett ál apotban.

Iskoláinkat mind lefoglalták és beszál ásolták a katonaságot. Az úgynevezett rector-féle iskolában istálló volt, Simon István tanító lakásának két utcai szobájában szintén.

Az északi lelkészi lakáson később étkezdét rendeztek be és konyhát állítottak fel, az öszszes szobák (10) katonai szál ásul szolgáltak. A központi iskolában nagy gyógyszermaga-zin volt hosszú ideig. A presbiteri termet nem vették igénybe. Hosszabb-rövidebb ideig majdnem mindegyik egyházi tisztviselő lakásában voltak tisztek, vagy katonák elszál á-

solva. Gaál István Szilágyi Sándor és U. Nagy László lelkészek november hó 12-éig laktak a déli lelkészi lakásban, s ekkor, mivel az északi lelkészi lakás felszabadult, visszaköltöztek. A déli lelkészi lakást és hivatalt amennyire lehetett lezárták, de minden reggel újra feltörve találta U. Nagy László, aki sűrűn átjárt később is. Az egyik ép szobába összehordott bútorokat a közeli szomszédokba széthordták a katonák.

Az északi lelkészi lakást azután az ál andó beszál ásolások miatt két részre osztottuk külön bejárattal, és az egyik részében hónapokig egész június 10-ig laktak orosz katonák, ekkor mentek el végleg a központi iskolából és a rector-féle iskolából is. A nagy ebédlőben rendeztük be a lelkészi és esperesi irodát, valamint a pénztári hivatalt. Mint

– 105 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

irodakisegítő, másfél hónapig itt dolgozott március közepétől Nagy Dezső egyetemi hal -

gató és Bányay Sándor ál andó irodakisegítő is.

December hó l-jén Szilágyi Sándor lelkipásztor elindult haza Pankotára családjához és gyülekezetébe. Kényszerű hosszabb ittléte alatt hűséges buzgalommal segédkezett minden egyházi munkában és mind irodai, mind liturgikus szolgálataival hálára kötelezett bennünket és a gyülekezetet.

A megszálló orosz katonai hatóságok gyakran vették igénybe a község lakosságát kü-

lönféle munkákra a szolnoki Tisza-híd építéséhez, és itt a községben. Később, mikor a magyar polgári hatóság átvette a rendfenntartást, megalakult a polgárőrség, ez a munkára beosztás, illetve kirendelés is ennek feladata lett. A lelkipásztorok, segédlelkészek és egyházi alkalmazottak felmentést kaptak a robot alól, de fizetniük kellett természetesen a megfelelő összegű havi közmunkaváltságot. Amikor Debrecenben megalakult az Ideiglenes Nemzeti Kormány, lassan egyre jobban konszolidálódott az élet. December hónapban az egyházközségben már annyira sikerült a normális ál apotot helyreállítani, hogy a rövid kényszerű megszakítás kivételével ál andóan tartott istentiszteletek mellett karácsonykor úrvacsoraosztás is volt. A hadiesemények ellenére így csupán az újbori úrvacsoraosztás maradt el. Hála a mindenható Isten gondviselő kegyelmének úrvacsorai kegyszerekben és egyéb paramentumokban az egyházközségnek nincs semmi vesztesége. Az adott helyzet folytán legnehezebb kérdés volt a bor beszerzése, de a gyülekezet áldozatkészsége itt is megnyilvánult, és idejében összegyűlt a szükséges mennyiség. Karácsonykor már külterü-

leten is tudtunk istentiszteleteket tartani úrvacsoraosztással együtt: Surjánban és Szakál ason U. Nagy László segédlelkész ment ki gyalog és látta el a szolgálatokat, Pusztakengyelen és Tenyőn pedig Tóth Lajos lelkipásztor. A templomi istentiszteleteken olykor-olykor megjelent néhány orosz katona és orosz nő, és végig hallgatták az igehirdetést. Gaál István lelkipásztor egy alkalommal a templomban egy orosz hadnagyot és egy magyar reformá-

tus leányt is esketett.

December hónapban megnövekedett a község lakosainak száma, mert Oroszország-

ból és az ország keleti részeiről egyre jöttek az elhurcolt zsidó munkaszolgálatosok, akik itt ál apodtak meg, mert még ekkor Budapestre nem lehetett menni a harcok miatt. 1944.

október 15-én ugyanis Budapesten német segítséggel, mikor Horthy Miklós kormányzó fegyverszünetet kért az oroszoktól, Szálasi Ferenc nyilaskeresztes pártvezető puccsal ma-gához ragadta a hatalmat, és német segítséggel tovább folytatta a harcot, minek eredmé-

nyeként irtózatos harcok és pusztítások után 1945. február 12-én Buda is elesett, s nemsokára az egész Dunántúl is orosz kézre került. Fővárosunk történelme folyamán ilyen károkat nem szenvedett! Mikor az egész ország orosz megszál ás alá került, újra megindult a népvándorlás: a deportált zsidók és az elmenekült polgári lakosság visszaköltözött lakó-

helyére.

U. Nagy László segédlelkész egy orosz autóval február 5-én Ceglédig utazott, onnan pedig vonattal Monorig, majd tovább gyalog Budapestre ment, és hazakísérte Gaál István lelkipásztor feleségét és Katalin leányát, akik ott élték át az ostromot és a megszál ást.

1944. október 8-án, mikor Gaál István lelkipásztor Szilágyi Sándor pankotai lelkész-szel és feleségével kocsin Budapestre utazott, magával vitte az egyházközség anyakönyve-

– 106 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

it, presbiteri jegyzőkönyveit, az esperesi, egyházmegyei bírósági és egyházkerületi jog- és pénzügyi bizottsági iktatókönyveket és Cegléden átadta azokat, mint egy 25 kötetet a református lelkészi hivatalnak megőrzésre. Ezeket a fontos és értékes könyveket a ceglédi egyház sértetlenül megőrizte. U. Nagy László segédlelkész 1945. május hó 21-én Rékasi Sándor harangozóval kocsin érte ment Ceglédre, és hiánytalanul vissza is hozták 1945. május 23-

án, megköszönve a ceglédi egyház gondosságát.

1945. január eleje után indult meg különben a menekültek visszafelé szállingózása a községbe. Gyalog, kocsin, tehervonaton, autón, ki hogy tudott, egymás után érkeztek haza névtelen szenvedések és megpróbáltatások után a testileg-lelkileg megtört emberek az üres lakásokba, hogy azzal kezdjék az új életet, ami abból megmaradt, amit a magukkal elvitt holmiból meg tudtak menteni. Sok érték ment tönkre, sok család lett koldussá, az idők és események folyamán azonban mind többen eljutnak addig a bölcsességig, hogy a legdrágább érték mégis maga az élet, melynek megtartásáért szüntelen imádsággal kell hálát adni Istennek. Dolgozva és a megpróbáltatásokat hívő lélekkel hordozva minden más ér-téket lehet pótolni. Az átvonuló harcoló katonaság által okozott károknál is szomorúbb volt, hogy a magyar polgári lakosság mindenfelé, s így nálunk is nagymértékben engedett a csábításnak az idegen, vagy őrizetlenül maradt javak eltulajdonításában, amiből később sok kellemetlenség és harag származott, hosszú időre éket verve emberek és családok közé. Az év elején aztán januártól április végéig az északi lelkészilakás ismerős és ismeretlen hazafelé tartó menekültek éjjeli menedékhelye lett. Ázva-fázva jöttek a lerongyolódott és kiéhezett emberek: erdélyiek, szabolcsiak, szatmáriak és ki tudná felsorolni hova valók, - családjukkal, gyermekeikkel és megmentett csomagjaikkal. Megpihentek, ettek valamit, néhány szomorú mondatban elénk vetítették az átélt szenvedéseket, s mentek tovább… hazafelé.

Március 13-án érkezett haza dr. Marton József lelkipásztor feleségével és gyermekeivel Budáról sok nehéz megpróbáltatás után, 18-án pedig Ábrahám Antal segédlel-kész feleségével Muraközy Éva tanítónővel és 1944. karácsonyán az ostrom alatt a budai OTBA-kórházban született kisfiával. Később egymásután a tanítócsaládok is megjöttek és igazolások után belekapcsolódtak a tanítás munkájába.

Az iskola munkája 1944. szeptember eleje óta nagy vonásokban a következőképen

folyt: a beíratás szeptember l-én és 2-án volt, 4-én pedig az évnyitó istentisztelet és utána az első tanítási nap. Október 7-én a hadi események és az itteni harcok miatt be kellett szüntetni a tanítást, s így az október 8-24-e közötti időben az iskola ingóságai közül sok minden elkallódott. A Földvári úti iskolában az összes ablakok betörése miatt a tanítás egész éven át szünetelt. A viszonyok javulásával december 7-én már újra megkezdtük a tanítást évnyitó istentisztelettel. A tanítók és a tanulók száma igen megcsökkent. Mindössze 317 gyermek jelentkezett és járt iskolába, és 5 tanító volt szolgálati helyén: Bakos Lajos igazgató, Bakos Lajosné Vajda Krisztina, Erdős Lajos, Simon István és Tóth Béla. Önként szolgálattételre jelentkezett: Szabó Andor nyugdíjas igazgató tanító, és Zsemlye Jánosné Alföldy Margit nyugdíjas tanítónő, akik az iskolai év végéig ál andóan tanítottak is. Kisegítő szolgálatra jelentkeztek: Bagdi Ilona, Elekes Mária, Hajnal Eszter, Karakas Gyula, Karakas Sándor, Kormos Gyula, Kormos Lajos, Rákóczfalvi Edit, Sánta Erzsébet, Tivadar András, Tóth Katalin Erzsébet, Thurzó Ilona és Vigh Erzsébet tanítóképzős növendékek, akik szorgalmas mun-

– 107 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

kájukkal az egyház elismerését és köszönetét érdemelték ki. Ezek február hó végéig tanítottak, akkor visszatértek intézeteikbe tanulmányaik folytatására. December elejétől kezdve a tanítás megszakítás nélkül folyt az év végéig. Akadályok az adott helyzet folytán természetesen bőven voltak. Az átvonuló és felvonuló hadiforgalom miatt a szülők nem merték ut-cára engedni gyermekeiket, s iskolába sem engedték, a központi iskola hosszú ideig katonai gyógy- és kötszerraktár céljaira szolgált, nagy volt a gyermekeknél a ruha és cipőhiány, té-

len tüzelőanyaghiány miatt a sok tantermet nem tudtak kellő mértékben fűteni. Az 1945. év elejétől pünkösdig a tanítás dr. Marton József lelkipásztor javadalmi lakásának szobájában, lelkészi irodájában és segédlelkészi szobában, valamint a Polgár-utcai iskola 1 tantermében folyt. Pünkösd után, amikor a katonai raktárat a központi iskolából elszállították, a tanítás az év végéig újra a központi iskolában történt. A tanulók tanítóik vezetésével osztályonként váltakozva részt vettek a hétköznapi istentiszteleteken, a III.-VIII. osztályok növendékei pedig minden vasárnap délelőtt a gyülekezeti istentiszteleten is beosztott tanítók vezetésével.

A val ásos nevelés révén adakozásra és áldozatkészségre is nagy súlyt fektettünk, s ennek gyakorlásaként az iskolás gyermekek az Országos Református Szeretetszövetség egyik árvaházában elhelyezett árvagyermek részére, akit már régebben „iskolánk árvájaként” vállal-tunk, 1098.52 pengőt gyűjtöttek, melyet eljuttattunk a Szeretetszövetségnek. Az 1944/45.

tanévet július hó 12-én évzáró istentisztelettel, majd utána 13-án és 14-én a templomban tartott évzáró vizsgákkal és a konfirmandusok vizsgájával fejeztük be.

A presbitérium tagjai közül hosszabb idő óta többen teljesítettek katonai szolgálatot és néhányan még a mai napig sem tértek vissza, s sorsokról igen különböző és bizonytalan hírek vannak. Mindez ideig nem jöttek haza: Bacsa Lajos és Kiss Ferenc. Hazatértek Elekes Illés, Gonda Lajos, B. Kiss Sándor és Bacsa Imre presbiterek. Presbiteri gyűlést 1944. augusztus hó 27-től 1945. június 2-áig nem tartottunk. Azóta a felszaporodott sürgős ügyek elintézésére majdnem minden vasárnap s ezzel újra kerékvágásba lendült az egyházi élet, s megindult az új áépítés lelkileg és anyagilag. A presbitérium a régi hűséggel és ragaszkodással és az anyaszentegyház iránti féltő szeretettel végzi munkáját.

Karakas Lajos egyházi pénztáros október második felében ál ásáról, felesége halála miatt megszaporodott teendői miatt lemondott, és ettől kezdve 1945. janiár 18-ig az egyház pénzügyeit Gaál István lelkészelnök és Sütő Zoltán kántor intézték, amikor az új egyház-pénztárnok, Porcsalmi Lajos vette át a pénztár kezelését, aki azóta is végzi.

Az egyházi tisztviselők egyéni sorsa és családjak sorsa 1944. szeptember eleje óta a következőképpen alakult:

Gaál István lelkipásztor, esperes csak feleségével volt idehaza 1944. szeptemberben, mert István fia a fronton teljesített katonai szolgálatot, Katalin leánya pedig Budapesten tanítónőképzőintézetben volt elhelyezve. Törökszentmiklósról Gaál István lelkipásztor feleségével és Szilágyi Sándor pankotai lelkésszel 1944. október 8-án vasárnap reggel indult el saját kocsijával Budapestre, ahova pár nap múlva meg is érkeztek. Az első orosz megszál ás után mikor a község ismét német kézre került, Gaál István Szilágyi Sándorral visszatért Törökszentmiklósra október 21-én. Felesége és leánya Budapesten maradt és Budapest hosszú téli ostromát ott élték át sok nélkülözés és megpróbáltatás között. Őket U. Nagy László segédlelkész kísérte haza azután 1945. február 5-én, aki érettünk ment. Gaál István

– 108 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

lelkipásztort idehaza aztán politikai szereplése és a felelős kiadásában megjelent Törökszentmiklós és Vidéke című politikai hetilapjában megjelent cikkekkel kapcsolatban több alkalommal kihallgatták. Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság 1945. április 27-én igazoló eljárás alá vonta, nem igazolta és ügyét népbíróság elé utalta. Népbírósági tárgyalásra azonban sor nem került, mert az Igazoló Bizottság időközben a Jász-Nagykun-Szolnok vármegyei főispán útján a Belügyminisztériumból azt az utasítást kapta, hogy lelkipásztorok nem tartoznak illetékessége körébe, mert őket külön egyházi igazoló bizottságok vizsgálják meg, s így az eddigi eljárás érvényét és hatályát veszítette. Pünkösd után való kedden, május 22-én azután délután 6 órakor a törökszentmiklósi politikai rendőrség Gaál István lelkipásztort őrizetbe vette és 24-én a szolnoki népügyészségre szállíttatta, ahol a mai napig is letartóztatásban van.

Dr. Marton József lelkipásztor, 1944. szeptemberében mint betegszabadságon levő tá-

bori lelkész idehaza tartózkodott. Október 2-án feleségét és 3 gyermekét hazakísérte szü-

leihez Dunántúlra Decsre, s onnan indult vissza szolgálati helyére Törökszentmiklósra.

Útjában október hó 8-án azonban az előrehaladt harcok miatt már csak Szajolig jutott el, ahonnan katonai parancsra vissza kellett fordulnia. Egy ideig még Szolnokon várt a főis-páni hivatalban, de mivel Törökszentmiklósra visszajönni nem lehetett, ennek a főispá-

ni hivatal által kiállított igazolása után visszautazott családjához Decsre. Ott tartózkodott 2 hétig, s mikor híre ment, hogy Törökszentmiklósra már ismét szabad az út, újra elindult haza, de csak Budapestig jutott, mert közben a község ismét végleg orosz megszál ás alá jutott. Így élte azután át a megszál ást családjával Pesten, illetve Budán, s amíg a viszonyok engedték, mint szolgálattételre a Kálvin-téri gyülekezet lelkészi hivatalához beosztott lelkész december 24-éig liturgikus és sakramentális szolgálatokat végzett. A téli ostrom alatt pedig január 6-ától február 12-éig különböző óvóhelyeken 35 alkalommal tartott istentiszteletet, úrvacsoraosztást pedig 6 alkalommal, és temetési szertartásokat is végzett. Az orosz hadsereg Budára való bevonulása után utazási igazolványt szerzett, és családjával március 15-

én érkezett haza sok viszontagság után Törökszentmiklósra. Megérkezése után pár nappal, amint bútorai egy részét összeszedte, átvette hivatalát. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság április hó 27-én igazolás alá vonta, és igazoltnak jelentette ki. Gaál István letartóztatása után május 23-án átvette az egyház ügyeinek vezetését, melyet azóta is intéz és adományok gyűjtése útján megkezdte a kárt szenvedett egyházi épületek rendbehozatalát.

Tóth Lajos pusztakengyeli lelkipásztor az orosz hadsereg vonulása idején Pusztakengyelen, szolgálati helyén tartózkodott, semmi bántódása nem történt, s feleségével együtt ott élte át a megszál ást, s végezte a lelkészi munkáját. A bevonulás október 8-án történt.

A pusztakengyeli templomot több súlyos tüzérségi találat érte, melyből 5 ágyúlövedék a tornyot találta el, s a fedelet is megrongálta. A hívek áldozatkészségéből a legsürgősebb javításokat elvégezték, és az istentiszteletek már december 4-étől ismét megtartattak Pusztakengyelen éppúgy, mint Tenyőn. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság Tóth Lajos lelkipásztort április 27.-én igazolás alá vonta és igazoltnak jelentette ki. Február végén Tóth Lajos házasságát Isten leánygyermekkel áldotta meg.

Török László segédlelkész 1944. augusztus 23-án katonai behívóval bevonult Debrecenbe tábori lelkészi szolgálatra, ahonnan szeptember 19-én áthelyezték Törökszentmik-

– 109 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

lósra az itteni 293. számú Vöröskereszt hadikórházhoz, melynek felállításában tevékeny részt vett. Október hó 6-án szabályos menetlevéllel elindult, hogy meglátogassa Makón lakó szüleit, kikről hónapok óta semmi hír nem volt. Október 7-én este érkezett haza, mikor megtudta, hogy a kórház még aznap délben elmenekült Törökszentmiklósról. Így ő itt maradt családjával, mert jármű hiányában még ha akart volna sem tudott volna elmenni.

Így érte itt az első megszál ás, mely után hírt kapott, hogy a kórház Cegléden van. Október 14-én elutazott Ceglédre, de mivel a kórház hollétéről senki sem tudott felvilágosítást adni, visszatért Törökszentmiklósra családjához, s végig itt is maradt. Október hó 14-étől mind a templomi, mind a temetési szolgálatokat U. Nagy Lászlóval felváltva végezték sokszor az utóbbi szolgálatokat kemény pergő tűzben. Hűséges és áldott munkájuk és helytál ásuk nagy elismerést és tiszteletet érdemelt ki mind a gyülekezet, mind a község lakossága előtt.

Február 19-én nagy öröm érte családját a sok megpróbáltatás között, mikor feleségének kisfia született. Török Lászlót a Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság április 27-én igazoltnak jelentette ki. 1945. júniusában pedig a tiszainokai gyülekezet egyhangúlag meghívta lelkipásztorának. Török László a meghívást elfogadta, és ál ását a törökszentmiklósi presbitérium áldáskívánásai és július 29-i beiktatása után el is foglalta.

Ábrahám Antal segédlelkész szeptember elején szerelt le Debrecenben, ahol tábori lelkészi kiképzésen volt július és augusztus folyamán. Szeptemberben idehaza teljesített szolgálatot. Október elején újra behívták katonai szolgálatra október 6-ára. Ezért 2-án áldott ál apotban levő feleségét hazakísérte szüleihez Tassra, azután bevonult Debrecenbe.

A VI. helyőrségi kórházban azonban kérésére még az nap leszerelték, s így október 7-én katonai autókkal visszatért szolgálati helyére Törökszentmiklósra, ahova október 8-án hajnali 5 órakor érkezett. A hosszú út után délig aludt, s mikor délben feljött az északi lelkészi hivatalba, akkor hallotta a hírt, hogy a hajnali órákban már orosz tankok jártak bent a község déli részein, lövöldöztek, és mindenki elmenekült a község vezető emberei közül. A lelkészi hivatal ajtajai, ablakai tárva-nyitva, s az egész lakásban csak a szakácsnő

volt otthon, s tőle majd a később előkerült U. Nagy László segédlelkésztől tudta meg, hogy hivatalfőnöke Gaál István feleségével és Szilágyi Sándor pankotai lelkésszel még reggel 8 órakor kocsin elmenekültek Budapestre. Később Török László segédlelkésszel is találkozott, aki szintén itt maradt családjával. Látva az általános zűrzavart, és a szinte kihalt községet, s közben hal va Szolnok ágyúzását, repülőgépek ál andó bombázását, s tudva azt, hogy fenti 2 segédlelkész kollega itt szándékozik maradni felesége miatti aggodalomból, mint utolsó polgári menekülő Törökszentmiklósról október 8-án délután 3 órakor kerék-páron szintén elindult Tassra Budapesten keresztül. Gaál István lelkipásztort Szolnokon túl utolérte, vele beszélt, s aztán ment tovább. Tassról aztán feleségét felkísérte Budapestre, és vizsgálat után beutaltatta az OTBA-kórházba. Időközben Szolnok is elesett, s így a Tö-

rökszentmiklósra való későbbi visszatérés a harcok, majd később Buda bekerítése miatt lehetetlenné vált. 1944. karácsony estéjén született feleségének az OTBA-kórházban kisfia, akit a budai harcok miatt 1945. február 12-éig nem láthatott, s csak 7 hét után tudta őket hazahozni a kórházból. Az Egyetemes Konventnél felesége nagybátyja, Muraközy Gyula kálvin-téri lelkész mellé nyert a jelentkezéskor ideiglenes szolgálatra beosztást novemberben, melyet irodai munkával karácsonyig teljesített. Karácsony után sógoránál Budán

– 110 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

lakott, s másfél hónapig az óvóhelyeken tartott minden vasárnap istentiszteleteket. Amint a budafoki pontonhíd elkészült, feleségével s kisfiával gyalog elindult haza, s március 18-án sok szenvedés és megpróbáltatás után érkeztek Törökszentmiklósra, s ál ásukat elfoglalták. Feleségét Muraközy Éva Veronika tanítónőt a Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság igazoltnak jelentette ki. Ábrahám Antalt pedig a Törökszentmiklós és Vidékébe írott cikkei miatt népbíróság elé utalta. Bár ez az ítélet – mivel az Igazoló Bizottság fölötte ítélkezni nem volt illetékes – semmis lett későbbi helyzetét feltáró nyilatkozatára az igazoló bizottság kijelentette, hogyha újból tárgyalják ügyét, igazoltnak tekinti, amit a presbitéri-um is tudomásul vett.

U. Nagy László segédlelkész az egész megszál ás és bevonulás, valamint a váltakozó harcok alatt ál andóan szolgálati helyén maradt. Török Lászlóval együtt a legválságosabb időkben is végezte lelkészi szolgálatát, és példás helytál ásával az egész gyülekezet és község nagyrabecsülését érdemelte ki. Nagy érdeme a lelkészi és esperesi hivatal irattárának és Gaál István lelkipásztor bútorainak megmentése. Mind a református, mind a római katholikus temetőben – a harcok alatt is – végezte kötelességét, a temetési szertartásokat. Megtartotta az istentiszteleteket, jelenlétével és szolgálataival vigasztalta a kétségek között élő híveket, akik nagy szeretettel vették körül. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság 1949. április 27-én igazolás alá vonta igazoltnak jelentette ki és helytál ásáért elismerését fejezte ki.

Sütő Zoltán orgonista-kántor szintén helyén maradt feleségével és 2 gyermekével a megszál ás és a harcok alatt. Istentiszteleteken és temetéseken ál andóan szolgált. Hűséges szolgálataival ismételten elmélyítette a gyülekezet személye és családja iránti megbecsülését és szeretetét. Bátor helytál ásával megnyerte az orosz és a magyar hatóságok bizalmát, s így sok ember igazolásánál tehetett mindkét részre jó és igaz szolgálatokat. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság igazolta és tagjai közé behívta szolgálatra, az egyházi tisztviselők és alkalmazottak igazolási eljárásához előadónak, s mint ilyen is az igazság megál apításánál szintén értékesen működött közre.

Bakos Lajos igazgató-tanító feleségével, Vajda Krisztina tanitónővel és 2 gyermekével ugyancsak az egész megszál ás alatt és az itteni harcok alatt mindvégig szolgálati helyén maradt. Az iskola egész irattárát, anyakönyveit 1853-tól mintegy 42 kötetben, a tanítói könyvtárt és a jobb ál apotban lévő térképeket, földgömböket, minthogy azok nagyrészt megelőzőleg lakásán voltak, megmentette a pusztulástól. Az iskolai munka újra megindulásánál nagy része volt a helyettes tanerők beszervezésénél. Feleségével együtt 1944. december 7-étől, mikor a tanitás újra megkezdődött, végig tanítottak. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság mindkettőjüket igazoltnak jelentette ki.

Erdős Lajos tanító feleségével együtt a megszál ás és a harcok alatt mindvégig szolgálati helyén maradt és iskolánkban tanított. A Földvári-úti iskolából el kellett költöznie, mert azt a községi elöljáróság 1944. nyarán járványkórház céljára lefoglalta, s így ő a központi iskolában nyert alkalmazást. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság igazoltnak jelentette ki.

Simón István tanító feleségével és 2 gyermekével helyén maradt. Lakása kertjébe

2 nagyméretű bomba esett, mely az épület tetőzetében nagy kárt tett, s így onnan elköl-tözött Bakos Lajos igazgató régebben gettó céljára igénybe vett, de közben felszabadult

– 111 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

javadalmi lakásába. Bútorai egy része így elkallódott, mert a harcok alatt nem tudott mindent megmenteni. Felső ruhái szintén teljesen elvesztek. A megszál ás alatt, mint a polgárőrség szakaszparancsnoka a tanítás megkezdéséi december 7-ig ál andóan szolgá-

latban állott. Lakása egy része orosz tiszti szál ás volt hosszabb ideig. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság igazolta.

Tóth Béla tanító feleségével és 2 gyermekével az orosz megszál ás alatt Törökszentmiklóson maradt, mint polgárőr a tanítás megkezdéséig szolgálatot teljesített. Lakása egy része hosszabb ideig szintén orosz tiszti szál ás volt, s az ott lakó tisztek, mint tanítót, mindig megbecsüléssel kezelték. December 7-től mindvégig tanított. A hazatérő menekült tanítók és ismerősök házában mindaddig, míg elhelyezkedtek otthonra és szíves vendéglátásra találtak. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság igazoltnak jelentette ki.

Gonda Erzsébet tanítónő ál ásáról 1944. szeptember 18-án lemondott.

Butyka Béla, Sajtós Imre és Smóling Gábor tanítók katonai szolgálatot teljesítettek, és a mai napig sem jöttek vissza szolgálati helyükre. Sorsukról hozzátartozóik semmi megbízható értesüléssel nem rendelkeznek. Feleségeik és gyermekeik az orosz megszál-lás alatt nem menekültek el.

Ujhelyi Mihály c. igazgató-tanító 1944. szeptember közepén katonai szolgálatra vonult be a helybeli bevonulási központhoz, ahol október 7-ig szolgált, amikor parancsnokságával együtt parancsra Esztergomba kellett mennie. Magával vitte családját, feleségét Boris Margit tanítónőt és kisleányát is. 1944. október 20-tól 1945. március 24-ig Esztergomban is tartózkodtak, s ott élték át a megszál ást. 1945. március 21-én az orosz csapatok közeledtére parancsnoksága elmenekült nyugat felé, de ők nem tartottak ve-lük. Fenti idő alatt sok megpróbáltatáson, bombázások és ágyúzások egész során, s a 9 hónapra frontvárossá vált Esztergom életének minden nehézségén keresztül életük megtartásában Istent ismét megtartó mennyei Atyának tapasztalták. Március 24-én indultak haza és 1 hét múlva érkeztek haza. Április elején Ujhelyiné Boris Margit elfoglalta szolgálati helyét és az iskolai év végéig tanított. Ujhelyi Mihályt a helybeli Földigénylő

Bizottság jegyzőként vette igénybe pár hónapra, s így ő ebben az iskolai évben nem tanított. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság mindkettőjüket igazoltnak jelentette ki.

Ábrahámné Muraközy Éva Veronika tanítónő 1944. október elejétől 1945. április

1-ig betegszabadságon volt, s férjével Budán élte át a megszál ást. Visszaérkezése után a Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság igazoltnak jelentette ki, s a tanév végéig tanított.

Kerekes József c. igazgató-tanító 1944. október 8-án feleségével együtt sógornéjához Egerbe menekültek, ahova október 12-én érkeztek meg. 1945. január 2-án tértek vissza Törökszentmiklósra. Távolléte alatt lakása berendezése, bútorai, felszerelése, élelmiszerkészleteik, s egyéb értékeik elvesztek. Az Igazoló Bizottság igazoltnak jelentette ki, s a tanítói munkát iskolánkban január elején megkezdte s végig folytatta.

Idrányi Anna tanítónő 1944. október hó 8-án nagybátyjával, Olajos Pál nyugalma-

zott törökszentmiklósi református lelkésszel és családjával együtt elmenekült Esztergomba, s onnan 1945. április hó 21-én érkeztek haza sok szenvedés és megpróbáltatás után. Idehaza teljesen kifosztott és üres lakás várta őket. A Törökszentmiklósi Igazoló Bizottság igazolta, s ettől kezdve az iskolai év végéig tanított.

– 112 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Hordós Gyuláné, Kóródi Erzsébet tanítónő az első megszál ás alatt még szolgálati helyén maradt, s mikor a község ezután német kézre került, mivel egyetlen orvos sem maradt a községben, súlyos és feltétlenül kezelésre szoruló betegsége miatt elmenekült.

Budapesten találkozott katonai szolgálatot teljesítő férjével, s vele később Németország-ba menekültek, s így csak 1945. májusában érkezett vissza szolgálati helyére. Az Igazoló Bizottság igazolta, 5 évre előlépéstől eltiltotta, de ebben az iskolai éven már nem tanított.

Betegsége miatt, és hadifogságba került férje miatt ma is sok megpróbáltatást és aggodalmat él át.

Szabó Andor nyugdíjas c. igazgató-tanító szintén mind a megszál ás, mind a harcok alatt szolgálati helyen maradt. Mikor december 7-én iskolánkban a tanítás újra megkezdődött, szolgálatra önként jelentkezett, s az iskolai év végéig tanított is. Az Igazoló Bizottság igazolta, s helyi pedagógusok szakszervezetének közössége a Szakszervezeti Ta-nácsba képviselőjének megválasztotta. A megszál ás alatt anyagi károsodás nem érte.

Feleségével együtt mindvégig lakásában és szolgálati helyén megmaradt.

Zsemlye Jánosné, Alföldy Margit tanítónő 1942. óta nyugalomban volt, és Török-

szentmiklóson lakott 3 kisleányával. A megszál ást itt élte át, nem menekült el, s mikor a tanítás iskolánkban megkezdődött, szolgálattételre önként jelentkezett, s az iskolai év végéig tanított is. Az Igazoló Bizottság igazoltnak jelentette ki. A megszál ás alatt anyagi károsodás érte, de egybékent Isten kegyelme az általános izgalmon és nélkülözéseken túl megőrizte – férje távollétében is – minden nagyobb megpróbáltatástól, családjával együtt.

A Gonda Erzsébet tanítónő lemondásával megüresedett tanítói ál ásra beadta pályázatát.

Kerekes István községi főbíró, az egyház megbízott főgondnoka és Pásztor Zsigmond gondnok, valamint Porcsalmi Lajos egyházi pénztárnok 1944. szeptembere óta bekövetkezett hadi események ideje alatt s azóta is ál andóan Törökszentmiklóson, szolgálati he-lyükön maradtak. Az Igazoló Bizottság mindhármukat igazoltnak jelentette ki.

Dr. F. Kiss János egyházi ügyész a megszál ás alatt Budapesten teljesített katonai szolgálatot, s családjával 1945. március középen tért vissza sok megpróbáltatás után szolgálati helyére. Az Igazoló Bizottság igazolás alá vonta, s igazoltnak jelentette ki.

A presbitérium katonai szolgálatra be nem hívott tagjai kevés kivétellel mindnyájan itt maradtak.

Rékasi Sándor harangozó Tiszaroffon szolgált, mint munkásszázadhoz behívott

honvéd, s 1944. október elején szabadságon tartózkodott idehaza, az előre haladt harcok miatt azonban már visszamenni nem tudott, s így a megszál ás szolgálati helyén érte, családjával együtt itt is élte át. Az Igazoló Bizottság igazolta, s azóta ál andóan szolgál.

Fekete János iskolaszolga katonai behívóval Rákóczifalvára ment, ott szolgált, s onnan vitték tovább Budapestre, ahol a megszál ást is átélte. Budapestről 1945. januárjában jött haza, s betegsége miatt 1945. július 1-ével több, mint 10 évi szolgálat után ál ásáról lemondott. Helyette a presbitérium Rékasi Bálintot alkalmazta 1945. július 1-től iskolaszolgának. Az Igazoló Bizottság igazolta.

Szabó Sándor temetőcsősz és sírásó a megszál ást Törökszentmiklóson élte át család-jával együtt, mindvégig hűséggel őrködve a temető nyugalma fölött és végezve kötelessé-

gét. Az igazoló Bizottság őt is igazoltnak jelentette ki.

– 113 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Kicsi Miklós egyházi szolga a megszál ás alatt idehaza tartózkodott, és 1945. február 28-ig szolgálatot teljesített, azóta az egyház szolgai ál ás nincs betöltve.

Bányay Sándor ál andó irodakisegítő ugyancsak mindvégig itt maradt és szolgált.

Az Igazoló Bizottság őt is igazolta, mint egyházi alkalmazottat.

Az 1944. szeptembere óta bekövetkezett hadiesemények folytán az egyházközséget a következő épületkárok ás anyagi veszteségek érték:

Templom:

Lőtt aknától erősen megsérült a templom keleti bejárati teleajtója, s néhány helyen a keleti fal. Légnyomástól betört 89 darab ablakfiók mintegy 8.5 négyzetméter nagyságban.

A templomot egyéb lényeges kár nem érte.

Északi lelkészi lakás:

Két kapu eltűnt, és egy kb. 4 négyzetméteres kerítésfalat a beszál ásolt katonaság lebontott, hogy a szomszéd iskolaudvarra közvetlen átjárójuk legyen. Ablakkár kb. 8 négyzetméter. Más kár nincs.

Déli lelkészi lakás:

A lakásban gránátrobbanás következtében a nappali szoba tetőzetet tönkrement, a

cserép 18 négyzetméter területen összetört, s a mennyezeten 4 négyzetméternyi beszakadás történt. Ennek következtében 2 szoba javítási lehetőségek hiányában beázott és erősen megrongálódott. Konyha előtt légi akna robbant, s leszakította a bejárati teleajtót, ösz-szetörte a konyhaablak 3 külső első keretsorát, a nyári konyha külső ajtóját pedig erősen megrongálta. A lakáson és az irodán gránát és légi aknák következtében betört 176 darab ablak, melyből 82 nagyobb méretű, 94 pedig kisebb méretű, összesen 19 négyzetméter.

Eddig még hiányzik 1 nagyobb, 1 kisebb irodai Kalór kályha, a segédlelkészi szobából 2 darab ágybetét, 1 ágy és 1 darab asztalterítő, megrongálódott 1 darab álló íróasztal.

Tönkrement, illetve javításra szorul több ajtó és ajtózár, hiányzik 5 pár kilincs. Az összes egyházi épületek között ez a lakás szenvedte a legnagyobb rongálódást és károkat.

Presbiteri termen, pénztárszobán:

Az ablakkáron kívül a falon repeszdarabok következtében nyílások támadtak. Összesen 53 darab ablakfiók tört be, kb. 16 négyzetméter nagyságú terület.

Kántorlakáson:

Akna és légiakna becsapódása következtében disznóólon 3 négyzetméteres rés tá-

madt. A szilánkok szétroncsoltak 1 tele bejárati ajtót. Összetört 65 darab, mintegy 13

négyzetméternyi nagyságú ablaküveg.

A központi iskolában:

Az épület ál aga semmi kárt nem szenvedett, csapán a bejárati nagykapu ment tönkre.

Az iskolai felszerelésben, ablakkárokban a következő veszteségek keletkeztek: hiányzik 13

– 114 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

asztal, 2 iskolai szekrény, 68 új iskolai pad, 8 fali tábla, 4 kis tábla, 7 fali térkép, 2 számoló-

gép, 79 ruhafogas, 7 kályha, 34 karszék, 94 ablaküveg 8 négyzetméternyi nagyságban, 11

zár és kilincs, az összes szemléltető képek, fizikai és kísérleti eszközök, ásvány-, mag-, nö-

vény-, lepke-, tojás-, és kitömött ál atgyűjtemény. Ifjúsági könyvtár, szépirodalmi könyvtár állományából 133 könyv teljesen megsemmisült, a tanítói könyvtárból elveszett 223 kötet, a tanulói segélykönyvtárból pedig 469 könyv. A központi iskolához megépített tanítói la-káson semmi kár nem keletkezett.

A Polgár-utcai iskola:

Épen maradt. A tanítói lakáson 5 ablak betört. Az iskolai WC. ajtója, rekesztőfala s ülődeszkái hiányoznak. Az alsóépületek deszkaépítményei, ajtói rongáltak, hiányosak.

Kb. 5 méter hosszú kerítésrész hiányzik. A tetőzeten kisebb hibák vannak.

Batthyány-utcai iskola:

A tanítói lakásnál bombarobbanás következtében a melléképületek tetején keletkezett nagyobb rongálódások kb. 8-10 négyzetmétert tesznek ki, s beázás miatt a fal rongálódott meg. Tönkrement az iskolaudvart a házikerttől elválasztó kerítés kb. 25 méter hosszúságban, és egy kapu. Az iskola felszerelése és épülete sértetlen. Nagy kára az iskolának, hogy az udvaron lévő fák mind kipusztultak, s így a legfásabb iskolaudvar ment tönkre.

Földvári-úti iskola:

Hiányzik a nagy és kis deszkakapu, továbbá 10 méter drótkerítés és 25 méter deszkakerítés. Az iskolai WC. oldaldeszkái, ajtói, fásszín ajtója, ablaka kerettel együtt, disznóól kerítés és 3 ólajtó, istállóajtó és ablak, nyári konyhaajtó és ablak hiányzik. A WC. cseréptetőzete 1/3 részben hiányos. Lakásból 2 kályha, 1 tűzhely tűnt el. Iskolán, lakáson 9 darab nagy ablak kb. 36 négyzetméter nagyságú üvegezése 90 %-ban betört.

Kossuth-utcai Rector-féle iskola és tanítói lakás:

Két tanteremben hónapokon át istálló volt. A padló teljesen tönkrement. A tantermekben gyülekezést, illetve az ott tartózkodást lehetetlenné tevő tűrhetetlen bűz van, amely csak a padlózat teljes kicserélése, és az alatta levő földréteg új al pótlása által lesz ismét használhatóvá. A falak megrongálódtak, ablakok kitörtek, s az ablakkeretek faanyagában is van rongálódás. Kerítés kb. 35 méter hosszúságban hiányzik. Eltűnt továbbá a disznóól és a tyúkól kerítése és 3 ajtója, valamint 3 darab WC. ajtó. A lakáson 32 ablakfiók hiányzik 5 négyzetméter nagyságban. A falak rongáltak és festékkel össze vannak kenve, ajtók rongáltak s a konyhatűzhely szét van dúlva.

Partalatti tanítói lakás:

Bombarobbanás következtében a tetőcserép és lécezés a lakás kert felőli részén mintegy 25 négyzetméternyi területen teljesen összetört. Az utcai 2 szobában hónapokig ló és tehénistálló volt. A padló ezekben a szobákban sok helyen kicserélésre vár, mert elrothadt.

Az oldalfalak pedig megrongálódtak, ajtók, ablakok betörtek. Hiányzik 40 darab ablaktáb-

– 115 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

la kb. 7 négyzetméter nagyságban. A kerti kerítést a bombarobbanás légnyomása 15 méter hosszúságban összetörte és szétdobálta az északi és nyugati oldalon. A WC. ülődeszkája és a fáskamraajtó hiányzik. A falakat több helyen szilánkbecsapódások rongálták meg.

Az épület hosszabb ideig részben fedél nélkül volt, s a 2 utca szoba fölött a mennyezet átázott és hajlott.

Temető:

A betonkerítésből 14 szakasz van kidöntve 28 négyzetméter hosszúságba. Teljesen

tönkrement a Rákóczi-úti nagykapu és ajtó. A szabaddá vált bejárás következtében jelentős mennyiségű fát vágtak ki és vittek el ismeretlenek. Sok sírkövet ledöntöttek. A temetőőr épületek közül a nyugatin nincs károsodás, a keletinél a lakrészen a falban két ajtónyílást vágtak ki.

A Pusztakengyeli templom:

Több súlyos tüzérségi találatot kapott, melyekből 3 ágyúlövedék a tornyot találta el, egy pedig a torony melletti fedélrészt roncsolta össze. Mintegy 7 négyzetméter területen a cserép teljesen összetört, s a tornyon 15 ablaktábla tört össze. 8 négyzetméter bádogtető

összetört. 16 méter gerenda és 8 négyzetméter deszka tönkrement, s meglazult a harang-

állvány.

A Keresztyén Ifjúsági Egyesület:

Könyvtárából 23 darab könyv, leltárából 3 sakktábla és több apróbb tárgy hiányzik.

A Református Leányegyesület:

Bútorai és felszerelési tárgyai az északi lelkészi lakás segédlelkészi szobájában vannak hiány nélkül.

Fenti károkat a Gazdasági Bizottság ál apította meg.

Istenünk kegyelme Egyházunkat más veszteségtől megóvta.

Törökszentmiklós, 1945. augusztus 1.

Gaál István

esperes

– 116 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Túrkeve

Református egyházközségünk életére nagy kihatással volt a háború átvonulása úgy szellemi, mint anyagi vonatkozásban.

Egyházközségünk kicsi irattárát, parochiális könyvtárát, klenódiumait, egyházi és iskolai anyakönyveit, jegyzőkönyveit, az utóbbi évek számadásaihoz tartozó okmányait, pecséteket és a lelkészi iroda felszereléseit már néhány nappal előbb biztonságba helyeztem, a lelkészelnök és Debreczeni András kurátor, aki csak egy hónappal azelőtt foglalta el hivatalát, de a munkában eléggé fel nem becsülhető segítségére volt lelkészelnöknek, mintha csak az Isten küldötte volna e nagyon fontos feladat elvégzésében való támogató-

ul a lelkipásztor mellé… A legújabb anyakönyvek október 7-én reggel helyeztettek a többi rejtett értékekhez… E munkában Tőkés Elek segédlelkész is segédkezett… Mindezeket a tárgyakat rejtekhelyeiken hiány nélkül megőrizte az Isten!...

Október 7-én mintegy 80 család hagyta el Túrkevét, közöttük Tóth Lajos lelkipásztor is családjával együtt. Tóth Lajos a családját akarta csak biztonságba helyezni, visszatérésre azonban már nem volt ideje. Még ma is távol van… Hír nem érkezett mindeddig felő-

le… Börzsönyi József lelkipásztor már előbb tábori lelkészi szolgálatra vonult be… Felőle sincs semmi hír! Tőkés Elek segédlelkész ugyanezen a napon szintén elhagyta Túrkevét a lelkészelnök előtt tett kijelentése szerint katonának szándékozott beál ani. További sorsa ismeretlen… A lelkipásztorok közül helyben maradt Cziriák Géza és Kapás Rezső

val ástanító lelkész… A városban maradt Kiss István főgondnok és Debreczeni András gondnok, valamint Jákó Dezső orgonista kántor.

A tanítókról majd később szólok!

Október 8-án vonult be városunkba az orosz hadsereg. Ettől kezdve november 19-ig templomunkban istentiszteletet tartani nem lehetett. Már az október 8-ai istentisztelet megtartását is eltiltotta a magyar csapat parancsnoka azzal az indoklással, hogy a templomot minden percben lövés érheti, így a bent levők életben maradását nem garantálhatja.

Az első lövés délelőtt negyed 11 órakor csakugyan a református templomot érte…

Cziriák Géza lelkipásztor már október 9-én érdeklődött, Márki Gábor tolmácsolá-

sával az átvonuló orosz csapatok egyik parancsnokától a lelkészi szolgálatok megkezdése felől, mire az illető orosz őrnagy azzal válaszolt, hogy annak semmi akadálya, az életnek minden tekintetben a régi mederben lehet, sőt kell folytatódnia… Miután azonban Túrkeve október 8-tól cca egészen november 10-ig a fronthoz tartozott, s ál andó orosz város-parancsnokság nem volt – lelkipásztor és főgondnok – a templomi istentiszteletek tartását s a harangoztatást jobban látták későbbi időre halasztani, amikor már ál andó városparancsnoktól kaphatnak rá engedélyt… Ez idő alatt egy orosz tiszt érdeklődött a lelkésznél: miért nem harangoznak soha, de a harangoztatás s istentisztelet tartás megkezdésének engedélyezésére egyik sem tartotta magát feljogosítottnak… Így a lelkészi szolgálatok, s az igehirdetés mindössze a temetési alkalmakra és az újszülöttek megkeresz-

– 117 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

telésére szorítkoztak… Miután a római katholikus plébános is elmenekült, a katholikus családok is református szertartás szerint kereszteltették újszülött gyermekeiket.

A temetési szolgálatokat a legnehezebb időben is pontosan végezték Cziriák Géza lelkipásztor és Jákó Dezső kántor. Néhány esetben, „két-lelkészes” temetésnél Kapás Rezső

val ástanító lelkész is!... Október 10-én a háború 3 halálos áldozatát temettük el. Reggel 9

órakor Kovács Mihály 59 éves férfit, kit egy felrobbant kézigránát ölt meg Ezék. XXXVII.

3-6 v. alapján; délelőtt fél 11 órakor D. Szabó Sándornét, kit 34 éves korában, az orosz csapatok bevonulásakor a tanyája udvarán egy orosz golyó terítette le, Máté XI. r. 26 v.

alapján; délután 3 órakor egy 18 éves […] leányt, kit egy orosz katona azért lőtt le, mert nem engedte át neki magát, hanem menekülni próbált támadója elől, a Sir. III. 52, 55, 59

v. alapján mondott gyászbeszédekkel. Mindhárom esetben Cziriák Géza fungált… Több halálos áldozata is lett a háborúnak. Így Horváth Istvánné, aki október 20-án, a németek visszatérésekor, 57 éves korában fejlövést kapott. G. Nagy Istvánné, ki 43 éves korában 5

éves kislányával G. Nagy Eszterrel ugyanezen a napon bombaszilánkoktól halálra sebez-ve halt meg. Október 24-én orosz katonák kivégezték L. Nagy István 52 éves férfit és két leányát, a 20 éves Juliánnát és a 18 éves Emíliát. Ez az eset a túrkevei háborúnak egyik igen szomorú esete… A szerencsétleneket ugyanis künt a tanyán, a szomszédjaik hamis vádja alapján lőtték agyon… Október 31-én Simon Péter 17 éves ifjút egy a németek által lerakott bomba, illetve akna tépte szét tehénlegeltetés közben. Özv. Hajdú Péternét 88

éves korában vejével, Váncsodi Imre 62 éves gazdával a Váncsodi által a határból hazavitt kézigránát robbanása végezte ki november 23.-án… Voltak többen, kiket az átélt izgalmak döntöttek sírba. Október 8. – november 24.-ig 37 temetés volt. Szertartás nélkül senkit sem temettek el.

A harang legelőször november 3-án délben, másodszor november 9-én reggel 8 óra-

kor szólalt meg. De mindkét alkalommal azonnal be is tiltották a további harang-haszná-

latot. Igazolva az egyház vezetőségének eleitől vallott azt a felfogását, hogy csak az ál andó városparancsnokság által adott engedély elnyerése után húzatja meg a harangokat. Mindkét alkalommal katonai parancsra szólaltak pedig meg harangjaink, s ugyancsak katonai parancs némította el őket…

A harangoztatásra vonatkozó engedélyt az istentiszteletek tartására vonatkozóval együtt november 15-én adta meg a november 13-án városunkba érkezett román katonai parancsnokság. Túrkevén ugyanis az oroszok bevonulása után készített repülőtér ro-mánoknak történt átadása után, november 13-tól román katonai parancsnokság volt…

A temetések alkalmával való harangoztatást csak a román parancsnokság távozása után jött orosz városparancsnok engedte meg december 27-én.

A négy helyen is belőtt templomtető kijavítását november 10-én kezdte meg Pataki Sándor építész. A javítást nagyon hátráltatta, hogy úgy az orosz, mint a román parancsnokság engedélyét meg kellett szerezni, s nem voltunk tájékozva hol, merre keressük a parancsnokságokat. Így bizony e dolog sok utána járást igényelt, bár úgy az oroszok, mint a románok részéről a legnagyobb jóindulatot tapasztaltuk… Érdekes volt egy orosz kapitánynak, egy nagyon komoly embernek a válasza: „a templomot nemcsak ki lehet, hanem ki is kell javíttatni, mert Isten van, s Őt tisztelni kötelesség”.

– 118 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

November 19-től az ablak nélküli, javíttatás alatt levő templomban tartottuk az istentiszteleteket. A templomtető kijavíttatása november 24-én, az ablakkarikák beüvegeztetése pedig november 27-én ért véget.

Október 21-én ugyanis, amikor a németek egy pánczélos csapata harcikocsijai egy ré-

szét közvetlenül a templom mellett, egyet éppen a torony alatt, másokat a templom szomszédságában levő piactéren állíttatta fel, a piactéren telitalálattal leesett bombák légnyomása a templomnak cca 280, a központi fiúiskolának pedig cca 240 ablaktábláját törte be.

November 19-én volt az orosz csapatok bevonulása után az első templomi isten-

tisztelet, melyen Cziriák Géza lelkipásztor hirdette az igét CXXI. Zsolt. 7 verse alapján.

Az istentiszteleten elejétől végig jelen volt Emánuel Jenescu román generális is több magas rangú román tiszt társaságában, s az istentisztelet után rövid beszédet intézett a zsúfolásig megtelt templomban a könnyekig meghatódott gyülekezethez. Megértést kért a román katonaság számára, s a rend, a nyugodt élet biztosítását ígérte. Kérte a jelenlévőket: legyenek istenfélők, hallgassanak lelkipásztoraikra. Végül Isten áldását kérte az egész városra…

A templomtól hat hétig elzárt gyülekezet mélységes meghatódottsággal énekelt, sírva imádkozott, a porig alázkodó lélekkel hallgatta az igét s nagy megnyugvással, Istenben megtalált békességgel, édes reménységgel tért meg otthonába.

November 19-től kezdve hétköznapokon is minden reggel van istentisztelet.

November 26-án templomi istentisztelet keretében nyílottak meg a református és ál a-mi népiskoláink. Ez alkalommal Kapás Rezső val ástanító lelkész fungált alapján. A román tábornok ez alkalommal még nagyobb kísérettel jelent meg az istentiszteleten, melynek végeztével közvetlen meleg szavakkal és nagy szeretettel szólott a gyermekekhez – tanulásra, a szülők, tanítók iránti engedelmességre, istenfélelemre, a lelkipásztorok és tanítók megbecsülésére serkentvén őket s az egész gyülekezetet. Szavai mély benyomást gyakorol-tak a jelenlevőkre. Másnap megkezdődött a tanítás. A református népiskolákban az alábbi beosztással:

1. a központi iskolában: az I., II., III., vegyes osztályt vezette: Bartha Jolán tanítónő

naponként váltakozó tanítással. Egyik napon az I-II. vegyes osztályt, másik napon a III-ik vegyes osztályt tanítván;

2. a központi iskolában a IV-ik fiú és VI-ik leányosztályt naponként váltakozó ta-nítással vezette Debreczeni László igazgató tanító. Egyik napon a fiúkat, másik napon a leányokat tanítván;

3. a központi iskolában az V-ik fiú és V-ik leány osztályt összevontan minden napos tanítással vezette Jezerniczkyné Bíró Etelka;

4. a központi iskolában a VI-ik fiú és VI-ik leány osztályt összevonva minden napos tanítással vezette Csikósné Mészáros Irén;

5. A Kálmán király utcai iskolában az I., II., III. vegyes osztályt naponként váltakozó tanítással vezette Orbán Sámuel. Egyik napon az I-II. vegyes osztályt, másik napon a III osztályt tanítván;

6. az Árpád utcai iskolában az I., II., III. vegyes osztályt szintén naponként váltakozó beosztással – mint Orbán Sámuel – tanította Bartha Lajos.

– 119 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

A 15 tanítónk közül ugyanis csak 7-en maradtak idehaza. A többiek, éspedig Börzsö-

nyi Józsefné Bán Magda, Ködmön Gábor, Madarász Károlyné Balogh Terézia, Mihályfalvi Margit, Szabadfi Sándor és Tóth Anikó az orosz csapatok megérkezése előtt elhagyták a várost, Bese Imre pedig már régebben katonai szolgálatra vonult be. Katonai minőségben hagyta el a várost Madarász Károly is, aki az utóbbi időben a túrkevei katonai parancsnoksághoz volt beosztva szolgálatra mint behívott katona. Ő magával vitte feleségét és gyermekeit is… Az itthon maradottak közül viszont Vajda Sándor ebben az időben még a helyi polgárőrség szervezésével volt megbízva, illetve elfoglalva. Csak e feladta elvégzése után, december 28-án kezdte meg ő is a tanítást – a polgárőrség parancsnokságáról lemondva.

A tanítók beosztása ekkor így módosult:

1. a központi iskolában az I. és II. vegyes osztályt vezeti mindennapos tanítással Bartha Jolán;

2. a központi iskolában az III. vegyes osztályt vezeti mindennapos tanítással Csikósné Mészár Irén;

3. a központi iskolában a IV. fiú és leányosztályt naponként váltakozó tanítással vezeti Debreczeni László igazgató tanító;

4. ugyanott az V., VI. fiú osztályt naponként váltakozó tanítással Orbán Sámuel;

5. míg az V-VI. leányosztályt szintén naponként váltakozó tanítással Jezerniczkyné Biró Etelka;

6. a Kálmán király utcai iskolában az I., II. vegyes osztályt mindennapi tanítással Vajda Sándor;

7. az Árpád utcai iskolában az I. és II. összevont vegyes osztályt szintén mindennapos tanítással Bartha Lajos vezeti.

Tüzelőanyag hiányában csak hat tantermet használhatunk. A tüzelő fát a város adja a határban a város által kitermelt akácfából.

November 29-én a román tábornok meglátogatta a központi iskolában levő négy taní-

tó óráját. Meghallgatta a tanítók tanítását, s különös elismeréssel nyilatkozott mindegyik, de különösen Debreczeni László tanító pedagógiai készségéről. A látogatás utáni búcsú-

zásakor a tanítói szobában kérte a jelenlevő tanítókon kívül Cziriák Géza lelkipásztort, valamint Márki Gábor helyettes polgármestert a magyar és román nép közötti közeledés és kölcsönös megértés munkálására, mert – mint mondotta – a két nemzetnek egymásra kell találnia, hiszen egymásra vannak utalva.

December 3-án újból a román katonaság nagyobb részvételével folyt le az istentisztelet. Azért írtam „nagyobb” részvételről, mert a katonaság templomlátogatása egészen rendszeressé vált. December 3-án Cziriák Géza lelkipásztor fungált. Jelen volt a román tábornok megint. Istentisztelet után a tábornok elhagyta a templomot. A román parancsnokság rendőrségét vezető ezredes azonban többedmagával a templomban maradván

beszédet intézett a jelenlevőkhöz abból az alkalomból, hogy egy asszony, Szilágyi István-né, az előző héten a román katonákat becsmérlő kijelentést tett katonák füle hal atára.

Az illetőt a román rendőrség odaállította a gyülekezet elé, s az Ezredes ott a nyilvánosság előtt kijelentette, hogy a megtévedt asszonyt most szabadon bocsátja ugyan, de inti a város lakosságát, elő ne forduljon hasonló eset, mert nagyon szigorú lesz a megtorlás.

– 120 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Az istentiszteletek azóta megszakítás nélkül megtartatnak. Az egyházi élet folyik.

A templomlátogatók száma s az adakozási készség emelkedett. A templom javítás költ-ségeire december 31-ig 2800 pengő folyt be adakozás útján. Az ideiglenes városi tanács, illetve „kis tanács” a városi adóhivatalhoz befolyó adóból az egyházat az eddigi százalék szerint megillető összeget hétről-hétre kifizeti az egyház gondnokának. Mindamellett az egyház anyagi helyzete nagyon nehéz. A nagyobb adófizetők ugyanis a városból eltávoztak. Adóik így elmaradtak. A haszonbérlők egyik-másika ma sem csépelt. Tartozásait fizetni nem tudja. Ezzel szemben a tanítók ál ami illetménye elmaradván – őket is az egyház pénztárából kellene fizetni. A nehéz anyagi viszonyok miatt a tanítók eddig csak 400-450

pengőt kaptak személyenként a későbbi elszámolás, illetve az ál amsegélyük megérkezése utáni visszafizetés kötelezettségével. Teljes elismerés illesse a hivatásuk magaslatán álló tanítókat, kik ilyen körülmények között is szó nélkül, hűséges odaadással és kötelességtudással végezték s végzik nagy és nemes munkájukat.

Az ál ami polgári fiú és leányiskola december 11-én nyitott. Ettől kezdve ott is éppúgy, mint november 26-tól az ál ami népiskolákban, Kapás Rezső val ástanító lelkész végezte a hitoktatást. A római katholikus val ású népiskolai növendékek egy része a református, más része az ál ami népiskolákba jár. Ezek hitoktatója önkéntes vál alkozás után – mivel a plébánussal a tanítók is elmentek a városból – Dr. Kelemen Zoltán ügyvédjelölt.

Nem az elmúlt esztendő eseményei közé tartozik ugyan, de meg kell említenem, mert nagyon közelről érinti egyházunkat, hogy Kapás Rezső val ástanító lelkész engedve a feléje fordult közbizalomnak 1945. január 8-án elvál alta a polgármesteri ál ást, s azóta ott szolgál közszeretettől övezve önfeláldozó hűséggel. Tekintettel arra, hogy Kapás Rezső nem maga kereste ezt az új munkakört, hanem csak a feléje fordult közbizalom előtt hajolt meg, mikor azt a város nyugalma és a különböző pártok közötti békesség biztosítása érdekében elvál alta, s ez részéről óriási áldozat a közért – ezúton is kérem az egyházi felsőbb hatósá-

gokat, hogy benyújtandó kérésére részére egy évi szabadságot engedélyezni méltóztassa-nak. A dolgok így fordulván január 8-óta a lelkészi szolgálatokat Cziriák Géza lelkipásztor egyedül látja el, a hitoktatást pedig az ál ami népiskolában az ottani református val ású tanítók, az ál ami polgári fiú és leányiskolában pedig Kerecsényiné született Daróczi Katalin okleveles tanítónő végzik.

December 15-én kapta kézhez Cziriák Géza lelkipásztor a 4300/1944. számú püspöki körlevelet, melynek alapján e jelentés készült.

Mindent összevéve, míg lelkiekben inkább gyarapodást hozott a város felett elzúgott háború, anyagiakban a kár alig felmérhető! Az anyagi károk részletes és darabonkénti öszszeírása megtörtént. Az egyház kára épület anyagokban, kerítésekben, ajtók-ablakokban, iskolai asztalokban, padokban, kályhákban, egyéb iskolai s irodai felszerelésekben stb. legalább 65.000 pengő. Van olyan iskolai telek, mely körül egy szál kerítés sincs, mert a kerítés deszkáit, sőt az ajtókéit is feltüzelte a megszálló román katonaság. Majdnem ilyen siralmas képet nyújt a templom melletti paróchia udvara is. Itt említem meg, hogy a templomból letépték, s elvitték orosz katonák az úrasztaláról, az első padokról és a karzatokról a piros plüss terítőket. NB. Nem az úrvacsora osztások alkalmával használt, hanem csak a mindennap használt terítőket.

– 121 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

A háború átviharzása alatti események krónikáját az alábbiakban közlöm:

1944. október 8-án vasárnap délután érkeztek meg az orosz csapatok Túrkevére End-rőd felől az úgynevezett túrkeddi hídon át. A Gyomáról vezető úgynevezett balai hidat a németek felrobbantották. Nyilvánvalóvá vált, hogy a hadi helyzet ilyen változása be fog következni, csak későbbi időre volt várható. Az események így sem értek egyeseket vá-

ratlanul. A városi elöljáróság már hetekkel előbb értekezletre hívta egybe az intézmények stb. vezetőit. Ezen az értekezleten az esetleges kiürítés módozatairól volt szó. Ezt az értekezletet október 6-án pénteken megismételték, amikor már a város katonai parancsnoka, Rónay Gyula százados érdeklődött, kinek hány kocsira volna szüksége kiürítés estén…

Az értekezlet alatt jelentették a polgármesternek, hogy megérkeztek a tiszántúli magyar katonai közigazgatás vezetői Argyelán Zoltán vezetése alatt. A helyzet komolyságát azonban tagadták. Az orosz csapatok közeledéséről egy szót sem szólottak, sőt… Valóságos circusi komédiává engedték alacsonyodni az értekezletet akkor, amikor az oroszok már a szomszédos Gyomán és Endrődön jártak, s a város vezetősége és a helyi katonai parancsnokság iratainak stb. elviteléhez szükséges kocsik összeszedése felől.

Míg az értekezlet tartott, megérkezett a városba Ratkay László gyulavári református lelkipásztor feleségével és kisleányával. A családját itt biztonságba helyezve felkereste a lelkészi hivatalt, s ott feltárta a helyzetet, mely szerint Gyula és Gyulavári körül már nagyon veszedelmes a helyzet. Elmondta, hogy a családját biztonságba helyezve, ő maga visszatér állomáshelyére. Ez október 6-án, úgy 6 óra tájban lehetett. Kis idő múlva magyar katonáktól az a hír kelt szárnyra, hogy menniük kell azonnal a frontra – a Köröshöz. Este 9-11

óra között pedig a városban volt német katonaság, sőt kevés kivétellel a magyar katonaság is elhagyta a várost, ami nagy meglepetés volt azoknak, kik már este megtudták, még nagyobb a városban volt katonaság nagy részének eltávozására ébredőknek.

Még nagyobb meglepetést szerzett az avatatlanok számára a város intelligenciájának október 7-iki gyors menekülése. Egyesek ugyan már korábban elhagyták a várost. Elhagyták a várost az orosz csapatok megérkezése előtt a következők:

Dr. Kuszka István nyugdíjas főispán, földbirtokos,

Tóth Lajos református lelkész és családja,

Antóni Ernő római katholikus plébános,

Dr. Györffy Kálmán polgármester és felesége,

Dr. Debreczeni Dániel városi főjegyző és családja,

Dr. László Gyula városi ügyész és családja,

Dr. Berentei Ernő városi főorvos és családja,

Dr. Antóni János ügyvéd és felesége,

Dr. Rácz Sándor orvos és családja,

Dr. Bagi Emil orvos,

Dr. Markó Jenő nyugdíjas főszolgabíró és családja,

Dr. Györffy Péter ügyvéd és felesége Hanczkó Klárával,

Dr. Hajdu Pál földbirtokos,

Dr. Hajdu János földbirtokos és családja,

Dr. Soós Imre városi adóügyi jegyző

– 122 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Kocsi Géza számvevő,

Sal ai Péter városi számvevő helyettes,

Sebestyén Kálmán városi adótiszt,

Argyolán Zoltán őrnagy és családja,

20.Rónay Gyula százados és családja,

Emődi Sándor tűzoltó főparancsnok és családja,

Végh Lajos polgári iskolai igazgató és testvére,

Karmazsin Károly földbirtokos,

Madarász Károly tanító és családja,

Faur János nyugdíjas hadbíró és felesége,

id. Debreczeni Dániel földbirtokos és családja,

özv. Czihat Károlyné földbirtokos,

Osváth Sándor földbirtokos és felesége,

ifj. Osváth Sándor földbirtokos és családja,

Nagy Lajos méntelepi alhadnagy,

Herczegh Sándorné özv. földbirtokos,

Ember Béláné és leánya,

Fekete István gyógyszerész,

Vitéz Kovács Jenő őrnagy és családja,

Vitéz Fodor Béla ál ami iskolai tanító és felesége,

Czompó Andor vendéglős és szőlőbirtokos és családja,

ifj. L. Tóth András földbirtokos és családja,

Bugyi Antal római katholikus kántor-tanító és családja,

özv. Simon Sándorné birtokos,

Simon Sándor város gazda és családja,

Mihály István birtokos,

Sz. Tóth András kisgazda és családja,

özv. Kenéz Kálmánné birtokos,

Kis Imre városi díjnok és családja,

Mihályi Gyula birtokos és felesége s fia,

Tőkési Sándor városi szolga és családja,

Györffy Péter kisgazda és családja,

Preska N. polgári iskolai tanárnő férje a családjával,

Szendrei polgári iskolai tanár,

Papp Lajosné polgári iskolai tanárnő,

L. Tóth Józsefné kisgazda,

Pápai Károly nyug. csendőr és felesége,

özv. Győrffy Lajosné birtokos,

Szabadfi Sándor tanító és felesége,

özv. Kenéz Sándorné földbirtokos és leánya,

ifj. Kenéz Sándor földbirtokos,

Börzsönyi Józsefné tanítónő és kis fia,

– 123 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Dr. Csáky Imréné óvónő és kis fia,

özv. Szántó Imréné városi díjnok és fia,

Máté Géza végrehajtó és családja,

özv. Dr. Simon Lászlóné,

ifj. Emődi Imre kisgazda és családja,

Ujvárosi Péter végrehajtó,

özv. Cs. Tóth Istvánné földbirtokos,

Karmazsin Istvánné földbirtokos neje,

Kiss Ferenc malomigazgató és családja,

Áts Tibor nagybérlő és családja,

Veres Lajos városi kocsis,

S. Debreczeni Lajos birtokos és felesége,

Tőkés Elek református segédlelkész,

Mauks László református segédlelkész,

Ködmön Gábor református tanító és neje,

Csukás Zoltán földbirtokos,

Ratkai István levente oktató,

Varga Bálint autó tulajdonos és családja,

özv. B. Debreczeni Andrásné és leánya,

Dudás Péter városi járlatkezelő és családja,

Makra Sándor polgári iskolai tanár,

ifj. Ducza Ignácné kereskedő neje,

Angyal Zoltánné korcsmáros neje,

vitéz Lisznyai Albert munkás,

Romhányi Istvánné kézimunka kereskedő,

Fürge leányok (a katonai parancsnoksággal)

Nánási Piroska (a katonai parancsnoksággal)

Kovácsné gazd. iskolai igazgatónő,

Mihályfalvi Margit református tanítónő,

Horváth Mária,

Gyarmati lányok,

Mikács Erzsébet,

Szabó Erzsébet,

Szücs Jenő mérnök,

Kunyhó Szabó István ál atkereskedő,

Elekes útépítő,

Rendőrség, csendőrség stb.

Jaczó Gyula postamester és felesége.

Október 7-én a menekülők útra kelése délután a városban levő, de ál andóan az utcán tartózkodó katonaság miatt szinte a megzavart méhkas képét nyújtotta a város. Nagyon sokan ál andóan az utcán tartózkodtak. Délelőtt 10 órakor búcsúzott egymástól a két re-

– 124 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

formátus lelkész. A legtöbb ember, illetve család menekülése titokban történt. A csoma-gokat vivő kocsik a város nyugati szélétől indultak. Csak a városi aktákat stb. vivő kocsik indultak a városháza mögötti sertéspiacról, s a katonai parancsnokság kocsijai a piactérről.

Nagy kísértés volt a menekülők útrakelése. Mi lesz az itthon maradottakkal? A rádió propaganda hírei nagyon súlyosan nehezedtek a lelkekre. Valóságos menekülési láz fogta el az embereket. Szinte úrrá lett a lelkek felett a gondolat, hogy aki úri embernek tartja magát, vagy akinek fiatal felesége, leánya van, annak mennie kel . Ez utóbbi ok késztette távozásra Tóth Lajos református lelkipásztort is, aki ki is jelentette lelkésztársa előtt, hogy csak a családját helyezi biztonságba, azután ő maga visszatér. Tervét az események gyors egymásra tolulása miatt nem vihette véghez, nem jöhetett már haza. Dr. Györffy Kálmán polgármester szombaton délután 4 órakor, Rónay Gyula a város katonai és polgárőr parancsnoka szintén szombaton délután hagyta el a várost.

Október 8-án vasárnap már kora reggel mindenki az utcán várta az események fejlő-

dését. A meglepően kevés számú magyar katonaság mellett emberek százai nyüzsögtek az utcán. Az istentisztelet megtartását azonban a katonai parancsnok nem engedte meg azzal az indoklással, hogy a templomot bármely pil anatban bomba vagy gránát találat érheti, így a templomban lévők testi épségét nem garantálhatja, sőt a lelkész családot is eltaná-

csolta a templom közeléből… Cziriák Géza lelkipásztor erre a Turi Károly Bethlen utca 4. szám alatti házához ment, s ott várta be a történendőket… Innen csak este 7 órakor az orosz csapatok bevonulása után tért vissza a paróchiára Kapás Rezső val ástanító lelkész társaságában… A református templomot 4, a tornyát egy gránát lövés érte. A templomtető

négy helyen be is szakadt, a torony csak külső-vakolati zúzódásokat szenvedett. Több ta-lálat érte a római katholikus templomot is. A központi fiúiskola nyugati végét érő gránát a falat áttörte, az ott lévő egyik ablakot rámástól szétzúzta.

A bomba és gránát nagyobb kárt okozott még az egészségházon, Úri Kaszinón, Gaz-

dasági Egyelten és több magánházon.

Az orosz csapatok bevonulásáig különösen kitüntette magát személyes bátorságával Kapás Rezső val ástanító lelkész, ki a város lövetése alatt is szinte ál andóan jött ment a városban, s a délután 3 óra tájban megérkezett orosz járőrökkel azonnal felvette az érintkezést (igaz hogy a zsebórájába került). A később érkezett csapatok vezetőivel is legelsők között éppen Kapás Rezső eredt beszélgetésbe a bevonulók által hozott tolmács révén.

Október 9-14-én csapat átvonulásokon kívül egyéb hadi esemény nem történt.

Az átvonulás útjában levő utcák lakosai ez idő alatt is sokat szenvedtek. A katonák süttettek-főzettek maguknak, s a nőket zaklatták. A csőcselék már ez idő alatt megkezdte a fosztogatást. Előbb az üzleteket, majd a zsidók és elmenekültek lakásait, sőt 11-én 12-én már odahazalevők lakásaira is elmerészkedtek orosz katonák kíséretében.

Nagyon fontos esemény volt ebben az időben, hogy Vajda Sándor református taní-

tó néhány lelkes és komoly férfival összefogva már október 9-én megalakította, illetve új életre hívta a polgárőrséget. A csőcselék fosztogatását nem tudta ugyan meggátolni, mert a fosztogatók leitatott katonák védelme alá bújtak, de Vajda Sándornak ez a férfias, bátor kiál ása, ha később sok szenvedést szerzett is neki, a város jobb érzésű lakosságának az elismerését és háláját kiérdemelte.

– 125 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

Október 15-én vasárnap ál andóan közelről hangzott az ágyúszó, repülőgépek jöttek-mentek. Ami természetes is, hiszen a front a túrkevei határ törökszentmiklós-fegyvernek felőli részén vonult át egészen október 20-ig, amikor délelőtt fél 12 órakor német pán-célosok jöttek a városba cca 30 tigrissel, 80-85 különféle, kisebb nagyobb harcikocsival, tankkal, ágyúval felszerelve. Október 19-én reggel fél 9 órakor szólaltak meg az ágyúk Mezőtúr felől. Erősebb tüzelésbe délben fél 1 órakor kezdtek. 3 órakor repülőkről bombákat dobtak a városra, sőt fedélzeti fegyverekkel lőtték a város keleti felét. Mindezekből azonban csak kisebb károk keletkeztek. Néhány házat s melléképületet ért a találat.

A városba érkezett német páncélosok a város nyugati részén, a Thököly, Mikszáth

Kálmán, Rákóczi és Szeles utcákon és a város közepén helyezték el harci gépeiket. Tig-rist állítottak fel közvetlenül a református és római katholikus templomok elé, a tornyok alá. A református templom tornya alá állított tigris egészen a falhoz simult. Az ágyúk felállításából úgy látszott, hogy a támadást Gyoma és Endrőd felől várták… Másik harci kocsi a református templom piac felőli oldalán állott. Két újabb pedig a piactér közepén, illetve a piactéren levő emeletes városháza mellett lett felállítva. Így volt ez október 21-én egész nap! Nagy aggodalom fogta el a lelkeket mikor mindezek mellett ásni kezdték en-nél-annál az utcakereszteződésnél a lövészárkokat is. Minden jel azt mutatta, hogy utcai harcok lesznek. Ettől a borzalomtól szemben Isten megmentette a várost. Október 22-én vasárnap reggelre kelve a németek – nagyobb harcok nélkül – eltűntek… E német vál alkozás áldozatául cca 220 orosz katona esett. A súlyosabb árat azonban a város lakossága fizette érte… Vasárnap este úgy 11 óra tájban jelentek meg az orosz csapatok Kisújszál ás és Ecsegpuszta felől s a németeket üldözve mentek Mezőtúr illetve Törökszentmiklós felé.

Október 23-án s azt követő napokban sok-sok orosz csapat vonult át a városon. Egyik a másikat érte. Megkezdődött s rendszeressé vált a katonaság részéről is a fosztogatás…

A lelkiismeretlen csőcselék, köztük a cigányság vérszemet kapva az üzletek s magánosok fosztogatásában való „sikerei” -ben a németek kivonulása után sebesült és halott katonákat vetkőztettek le, fosztottak ki, ami természetesen nagy felháborodást váltott ki az átvonuló csapatokban, s azok vezetőiben. A GPU egyik Túrkevére érkezett tisztjének kijelentése szerint a halott rablások miatt csak azért nem gyújtatja fel a várost, mert a csőcselék hitványságával szemben a lakosság a legnagyobb jóindulattal vette körül, ápolta, megvendégelte a városháza légoltalmi helyére összehordott orosz sebesülteket. Orvos nem maradt a városban, így a sebesültek első segélyben részesítését, beköltözést Kol ár József ál atorvos, Adametz Ede gyógyszerész, s néhány önkéntes ápoló, illetve ápolónő

végezték minden elismerésre méltó buzgalommal… Kol ár és Adametz vették gyógyke-

zelés alá a polgári betegeket is.

A fosztogatás állandósult. Katonák jártak éjjel-nappal a várost. Mindenütt óriási kár! A lakosság – főként a nőket ért bántalmazások miatt – állandó rémületben élt.

Annyira csak a rettegés lett úrrá a lelkeken, hogy a legtöbben nem is érdeklődtek a harci események után s sokan talán ma sem tudják, hogy október 23-tól is egészen november 10-ig milyen közel volt városunkhoz, sőt hogy annak a határában volt a front.

A sok kellemetlenséghez járult, hogy október 25-től 8-10 napon át repülőtér építé-

sére hajtották a 18-60 éves férfiakat, sőt 42 évig a nőket is. Később még sok mindenféle

– 126 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

robotot követelt a megszálló hatalom a lakosságtól, amiket hosszú volna felsorolni.

Október 26-án megérkezett a GPU, mely többeket, köztük Vajda Sándor református

tanítót is elfogatta. A csőcselék galád magatartása annyira sül yedt, hogy hamis vádakat emelt olyan bátor és derék férfiak ellen, kik annak idején a fosztogatásokat meg akarták akadályozni.

Magáról a hadi helyzetről ezekben az időkben nem lehetett semmi biztos hírt hal ani.

Jöttek-mentek a csapatok, de hírt egyik sem hozott. Csak október 31-én érkezett két, az orosz katonai parancsnokság által kiadott hírlap. Azt hitte erre mindenki, hogy túl vagyunk a nehezén! Pedig csak csend volt pár napig. Felvonulások! November 4-re kelve új csapatok érkeztek. Szerte a városban, így a piactéren is tankokat, ágyúkat állítottak fel.

Ennek láttára hírek keltek szárnyra újabb német betörésről. A hír, mint később is any-nyiszor, álhírnek bizonyult! Az ágyúk csak előre küldött részei voltak annak a nagyobb, mindenféle fegyvernemből álló csapatnak, mely november 7-re virradó éjjel fél 3 órakor lepte le a várost. Egész utcákat kiürítettek. A házaikból, otthonaikból kiűzöttek megfélemlített s kicsi otthon maradt holmijaikat sirató lélekkel kerestek menedéket rokonaiknál, ismerőseiknél… Ez a töménytelen embert számláló sereg Túrkevén ünnepelte az orosz forradalom évfordulójának két napos ünnepét. A katonák ettek-ittak. Tisztjeik beszédeket intéztek hozzájuk. Csak november 9-én indult tovább ez a sereg, de levonulása is pár napot igényelt. Talán éppen a Tiszán való átkelésre, s a Szolnok elfoglalására induló sereg volt.

E nagy orosz sereg elvonulása után november 11-én 12-én román repülők éreztek a

városba Emánuel Janescu vezérlő tábornok parancsnoksága alatt. Maga a tábornok kísé-

retével november 13-án érkezett meg. Az oroszok ugyanis a nagy gyorsasággal megépített repülőteret átengedték a románoknak. Ettől kezdve román városparancsnokság alatt állott Túrkeve… Orosz parancsnok csak december 5-én érkezett.

November közepétől egyre távolabbról hal atszott az ágyúszó, a front egyre távolodott, de biztosat senki sem tudott. Akadályok lassan megnyugodtak. A normális élet megkezdődésének első jelei mutatkoztak. Megkezdődtek a templomi istentiszteletek. Megnyíltak az iskolák. Kinyitott, bár nagyon szegényes áruval néhány kereskedő üzlete. Megnyitott a piac!December 9-én a románok közeli távozásáról érkeztek hírek, csakugyan pár nap múl-va egyes kötelékek el is hagyták a várost. Tíz nap múlva a tábornok is útra kelt. Az egyre távolodó front után kellett mennie. A repülő román csapat Miskolcra költözött. Csak egy egészen kicsi osztag maradt hátra… A néha cca 3-4000 emberből álló csapat nagyon kiélte a várost a szobaberendezésekben, kerítésekben igen-igen nagy kárt okozott a lakosságnak…

A románok távozása után orosz csendőrség vette át a városparancsnokságát, s erős kézzel és sok nemes jóakarattal biztosítja a lakosság csendjét és nyugalmát.

A háború sötét arcú réme egyre távolodik tőlünk, de kegyetlenségeinek az emlékezete is fáj!A városi közigazgatás s a polgárőrség felállításának, s az azokkal kapcsolatos esemé-

nyeknek a krónikáját egy későbbi jelentésemben küldöm be, mert egyfelől a pontosabb adatszolgáltatásra illetékesek most még nagyon el vannak foglalva, másfelől ők maguk úgy

– 127 –

H e v e s nag y k u n s ág i e g y há z m e g y e

ítélték meg a helyzetet, hogy a történelmi hűség szempontjából – jobb, ha bizonyos események krónikáját később közlik a nyilvánosággal… Ugyanezen indokok alapján később küldöm be az idehaza maradt egyházi tisztviselők egyéni sorsáról szóló feljegyzéseket is.

Túrkeve, 1945. január 24.

Cziriák Géza,

református lelkész

– 128 –

VIII. rész

KÖZÉPSZABOLCSI EGYHÁZMEGYE

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Aranyosmeggyes

Az aranyosmeggyesi református egyházközség az 1944. szeptember elején bekövetkezett hadiesemények folytán jelentősebb károkat nem szenvedett.

A visszavonulást fedező harcokban sem az egyházközség, sem a község lakosai közül nem halt meg senki. A község határában folyó harcokban elesett 2 református honvéd.

1944. október 21.-én temettem el őket a hadsereg és a gyülekezet részvéte mellett, nevük: Kováts István zászlós, postatiszt budapesti lakos, nős, 26 éves, Szilágyi Ferenc honvéd, gazdálkodó, nőtlen, 21 éves túrkevei lakos.

Az egyházközség 79 katasztrális hold 1545 négyzetöl földje megvan.

A levéltár kárt nem szenvedett.

Az úrasztali felszerelések hiánytalanul megvannak.

A visszavonuló magyar katonák az egyház tulajdonát képező, és az erre a célra épült csendőrlaktanyának ablakait bezúzták, ajtóit feltörték a szobákban lovakat helyeztek el, a melléképületek ajtait feltüzelték, anyagi kár a mai értékelés szerint 10.000 pengő. A rongá-

lásokat néhány ablaküveg kivételével helyre is hoztuk, ma már laknak benne.

Az orosz hadsereg 1944. október 22.-én érte el Aranyosmeggyes községet, fegyelmezetten viselkedett, a községben bántósása senkinek sem történt.

A lelkipásztor a kántor és családjaik a községbe maradtak az orosz hadsereg részéről bántódásuk nem volt.

Az egyházközségben a normális ál apotok nem szűntek meg, minden vasárnap és ün-

nepnap délelőtt és délután volt istentisztelet. A számadások rendes időben lezárultak, a költségvetés és a választók névjegyzéke idejére elkészült. Az 1944. évi egyházi adó befolyt, csupán 3 elmenekültnél van hátralék. A lelkipásztor az anya- és leányegyházakon kívül Józsefházán és Patóházán is szolgált. Temetett Sárközön és Gombáson.

A szatmárgörbedi leányegyház iskolája zavartalanul működik, a férjével elmenekült tanítónő helyett a magyar tanfelügyelőségtől kértünk és kaptunk tanítót. Minden ingó és ingatlan vagyona megvan az egyházközségnek.

Jelentésem elfogadását kérve vagyok:

Aranyosmeggyesen, 1945. május 4.

Balla Zoltán

lelkipásztor

– 130 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Apagy

Ezerkilencszáznegyvennégy évi október 15.-én bekövetkezett uralomváltozás idején, amikor is a nemzeti szocialisták kapták meg a németektől a hatalom gyakorlásának jogát Magyarországon, az apagyi gyülekezet lelkipásztora Szabó Béla katonai lelkészi szolgálatot teljesített. Az őt helyettesítő Vándor Ernő segéd lelkész az uralomváltozást követő zűrza-varban elsodródott a községből.

Az új rend községünkben nem érezteti hatását, amennyiben már október 22.-én meg-

ingott ezen a vidéken a németek katonai helyzete, amikor is megjelent az első orosz járőr Apagy községében. A községnek ezen első birtokba vétele csak átmeneti volt, amennyiben a keleten bezárt magyar és német erők mind erősebben sorakoztak fel az Apagytól nyugatra húzódó orosz zárógyűrű áttörésére. Október 23.-án már szemben ál tak egymással a küzdő felek. Apagy két front közé esett, eleinte mint senki földje. A lakosság földalatti búvóhelyekre húzódott az egyre inkább kibontakozó rettenetes összecsapás vihara elől.

És megkezdődött a hatalmas rombolás. Templomtorony, mint legmagasabb pont termé-

szetszerűleg figyelő helye volt a községet mindenkor megszál va tartó sereg tüzérségének, aminek az lett a következménye, hegy a községet elfoglalni akaró, egyik vagy másik tá-

madó igyekezett megsemmisíteni a toronyban lévő megfigyelő központot. És zuhogott a gránát a toronyra és környékére északról és nyugatról egyaránt. Kivonuló és bevonuló egyformán elvégezte a maga munkáját. Körülbelül három, négyszer cserélt gazdát a község s ezen idő alatt a templom környékén robbant a legtöbb gránát. A templomtorony körülbelül 10-12 lövedéket kapott könnyű és közepes ágyúból. A tanítói lakást egy aknatalálat érte. A templom, iskola és tanítói lakások körüli kerítések a nagy rohanásban mind összedüledeztek. Lelkész és kántortanító, egész évi betakarított termése udvaron és magtárban közprédává vált. De ez lett a sorsa lelkész és kántortanító lakásában maradt ingóságainak, főként ruhaneműinek is. Ez utóbbiakból jóformán semmi sem maradt.

Kilenc napig dúlt a községben a harc, amíg a harangok némák voltak. De volt egy

uradalmi pince, hol meghúzódott 200-250 remegő magyar. Kint dúlt a harc, bent a remegő

szívek imát rebegtek. Már október 22.-én kijött Nyíregyházáról szeretteihez Rédei József nyíregyházai segéd lelkész, ki a pincében meghúzódó lelkek számára az Ige vigasztalását hozta a nagy szenvedések idején.

Október 31.-én virradóra vette véglegesen birtokába a községet az orosz erő. Október 31.-nek éjszakája... Beszéljen késő századok történetírója róla... A történetíró ismeri a múlt lelkét, így majd egyszer megszólaltatja ezerkilencszáz negyvennégy október harmincegy éjszakájának apagyi asszonyait és leányait is. Kegyetlenül próbára tett mindnyájunkat az Isten!

A kilenc napos harc elmúlt s mi elővánszorogtunk a pincéből. Templomtornyunkon

éktelenkedő sebek. Körülöttünk halál, pusztulás. Kiss Károly 60 éves testvérünket robbanó golyó ölte meg 8, csak most, napok multával helyezhettük végső nyughelyére. A harcok alatt Rédei József nyíregyházai segédlelkész temette a katonahalottakat, míg a harcok vé-

geztével szolgálati helyére Nyíregyházára visszatért.

– 131 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Az egyházközség tisztviselői közül egyedül Belenczéressy József igazgató, kántortaní-

tó maradt a helyén. Lelkész és Tóth Lajos tanító katonai szolgálatot teljesített. Dr. Birtha Józsefné és Székely Mária tanítónők pedig elmenekültek. Valójában így Belenczéressy Jó-

zsef kántortanító vette fel a gyülekezet gondját teljes egészében. Az ő soha el nem múló érdeme, hogy R. Hegedüs Ferenc gondnok és Tóth I. István harangozó segítségével elrejtették az úrvacsorai és keresztelési kegyszereket, anyakönyveket, s így azok, amikor minden más csaknem teljesen tönkre ment a lelkészi hivatalban és lakásban, teljesen sértetlen és hiánytalan ál apotban megmaradtak.

Az egyházközség vesztesége emberéletben: B. Kiss Károly 60 éves atyánk fia.

Templomban esett kár búzaértékben: 250-300 mázsa búzaérték.

Tanítói lakás és iskola rongálódása: 40 mázsa búzaérték.

Kerítések rongálódása: 100 mázsa búzaérték.

Lelkész anyagi kára: 150 mázsa búzaérték.

Kántortanító anyagi kára: 200 mázsa búzaérték.

A harcok elmúltak s a gyülekezet lelki gondozója előbb, mint kisegítői, majd helyettes lelkészi minőségben Rédei József lett.

Az épületek megrongálódtak, a lelkek megtörtek, de össze nem törtek. A templomban újra szárnyal az ének. Az egyházhoz való ragaszkodás rendíthetetlen az új világ jöttével.

Szerető szívek kegyes adakozásából már gyógyítják a templom tornyán lévő durva sebeket áldott munkás kezek. Itt is hadd emlékezzünk meg arról, hogy akik adnak a torony javítá-

sára legnagyobb részben mind, mind nagyon szegény emberek. Minden hiába való: „Ha az Úr nem építi a házat hiába, dolgoznak azon annak építői.” (Zsolt. 127.) Íme valóság, hogy szegények fillérein csak az Úr építheti a házat. Ezért sok nyomorúságnak, sok könnyhul atásunk idején is legyen Övé a dicséret és hála.

Apagy, 1945. július 1.

Rédei József

helyettes lelkész

Hegedűs Ferenc

gondnok

Baktalórántháza

Hivatkozással a 4300/1945 számú püspöki körlevélben elrendelt adatszolgáltatási felhí-

vásra, 1944. évi szeptember hó eleje óta bekövetkezett hadiesemények folytán a baktaló-

rántházai református egyházközségben történt veszteségekről és változásokról tisztelettel jelentem a következőket:

Emberáldozatban eddigi tudomásunk szerint 5 személyt veszítettünk. Egy édesanya

kicsiny gyermekével október hó 28.-án repülő bombatámadás áldozata lett, udvarukba

– 132 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

csapott a bomba és mindketten azonnal meghaltak. Egy személy szilánkoktól sebesült meg, rövid idő multán belehalt sérüléseibe. Két katona testvérünk a harctéren pusztult el.

E biztos eseteken kívül több katona testvérünkről ez ideig nem érkezett híradás.

A gondviselő Isten iránt hálával eltelve írjuk le, hogy épületeiben, klenódiumaiban, levéltárában az egyházközség semmi kárt nem szenvedett. Paróchális kötetei azonban a XXI. kötet kivételével mind hiányoznak.

A bevonuló orosz-román katonaság által feltört magtárban tárolt egyházi termény-

ből (kb. 225 mázsa búza és rozs volt) mintegy 150 métermázsát elvitt a civil lakosság.

Az 1944/45. évi iskolai és lelkészi-tanítói illetmény tűzifát, mintegy 80 űrmétert lefoglalt és elszállított a bevonuló sorkatonaság. Az anyagi kár terményben és tűzifában az akkori árak szerint kb. 12.000 pengő.

1944. év szeptemberétől egyre jobban erősödött a visszavonulásban levő német kato-nák által szított propaganda, hogy a közeledő orosz hadsereg kegyetlenkedése elől el kell a polgári lakosságnak menekülnie. Különösen a vezető ál ásban levő világi elemeknek és egyházi tisztviselőknek, elsősorban a lelkipásztoroknak. A szeptember 15. óta kezdődő

sztálingyertyás légi támadások, majd az orosz sorkatonaság közeledésével a propaganda még jobban erősödött s a lakosságon napról-napra növekedő pánik és félelem lett úrrá. Az egyre közelebbről hangzó ágyúk és sztálin orgonák dörgése a lakosságot ál andó készült-ségben tartották, a munka üteme megál t és az élet megbénult. Október 15. után valóságos menekülési láz ütött ki az értelmiségi osztályhoz tartozók körében.

Elsőnek menekült el a községből a járás főszolgabírója, majd a jegyző, ál atorvos, gyógyszerész, állomásfőnök, görög katolikus tanítók, vasúti tisztviselők, postahivatalno-kok, csendőrség, pénzügyőrség stb. Október hó 21.-én nagy lelki tusa és habozás után útra kelt Hajdu Miklós helybeli lelkipásztor és családja, Séra Gyula a II. számú református népiskola tanítójával és családjával. Szekeres fogattal indultak el. Dombrádnál utolérték őket az előretörő orosz csapatok és visszatartották, majd részben a civil lakosság közremű-

ködésével, menekített dolgaik egyrészét elvették tőlük. Az arcvonal hul ámzása kapcsán a magyar-német csapatok újból bevonultak Dombrádba és ettől az időtől Hajdu Miklósék ál andóan a front előtt menekültek hosszabb-rövidebb pihenővel. Így jutottak el ez év tavaszán az osztrák határig. Innen Séra Gyula tanító folyó év június hó 23.-án hazaérkezett és személyesen jelentkezett helyi egyházi hatósága előtt. Hajdu Miklós lelkipásztorról és családjáról mind e mai napig semmi hír nem érkezett.

Az értelmiségi osztály ama tagjai, akik nem menekültek el, csupán annak köszönhetik visszamaradásukat, hogy nem volt alkalmatosságuk, amivel útra keljenek, az ígért katonai autók pedig váratlanul tovább mentek.

Így nem menekült el Rácz József református kántor tanító, a római katolikus plébános és tanító, valamint a görög katolikus esperes-lelkész, a Járási tiszti orvos és körorvos. A 90

%-ban földművesekből álló gyülekezetből senki sem menekült el.

Az 1944. évi október hó 30.-án bevonuló sorkatonaság harc nélkül szál ta meg a köz-séget, előbb román, majd orosz alakulatok érkeztek. A község házai sértetlenek maradtak, a polgári lakosságot nem zaklatták, nem bántalmazták, csupán ál ataitól fosztották meg részben és sok fogatos és gyalogos közmunkát kívántak tőlük.

– 133 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

November 9.-én a helyi orosz parancsnok összehívatta az értelmiséget, a nép itthon maradt vezetőit és felszólította őket, hogy munkáját mindenki folytassa, hivatalok, iskolák, üzemek kezdjék meg működésüket. Az istentiszteleti szolgálat el átása az átmeneti napok idején október 22.-től november 8.-ig kb. két hétig szünetelt. Amikor valamennyire helyre állott a rend, november 9.-én megkezdődött iskolánkban a tanítás. Rácz József kántor-ta-nító látja el a tanítás munkáját egy ideiglenesen alkalmazott tanítónővel, akinek kereskedelmi iskolai érettségije van.

Az istentiszteleti szolgálatot szintén Rácz József kántor-tanító végezte 1945. évi febru-

ár hó 16.-ig. Ettől az időtől dr. Csomár Zoltán volt kisráti (Ung vármegye felvidéki egyház-község) lelkipásztor, mint a felsőszabolcsi esperes által kinevezett helyettes lelkész látja el a gyülekezet lelki gondozását. Az egyházközségben 1945. évi február hó 16.-a után sikerült a normális ál apotot helyre állítani. Az átélt próbák hatása alatt a gyülekezet a szívét jobban megnyitotta, áldozatkészségét jobban kifejezésre juttatta, mint azelőtt. A megszál ás napján egy fillér sem volt az egyház pénztárában. Ezután a perselypénz megtöbbszörö-

ződött, az önkéntes, istendicsőségére szánt adományok összege 1200 pengő február 16.-

tól a mai napig, ebben a gyülekezetben, mely eddig az önkéntes adakozást nem ismerte.

A számadási naplók szerint az önkéntes adakozások helyét a rovatban csupán egy víz-szintes vonal jelezte. A mindenható Isten mintha az átélt nehéz időket lelki hasznunkra fordítaná.

Annak nevére azért, Aki mindezideig ilyen csodálatosan megőrzött és a nagy világ-

égés közepette így megtartott bennünket az ő nyájának juhait földi instrumentumával együtt, térjen dicsőség, tisztesség, hálaadás és magasztalás.

Baktalórántháza, 1945. június 30.

dr. Csomár Zoltán

helyettes lelkész

Balkány

Balkány község határát az Orosz hadsereg az 1944. év október hó 20-ikán érte el, magába a községbe 20-ikán este 11 órakor kezdte meg a bevonulást. Az itt lévő szemtanuk elbeszélése szerint a faluba mindjárt az első éjszaka egy nagyobb számú kozák lovasság vonult be, minden nagyobb ellenál ás nélkül szál ták meg a falut és úgy látszott, hogy nagyobb megrázkódtatás nélkül megyen keresztül a harczoló csapat községünkön. A német csapatok Nyíregyháza körül gyülekeztek a merre volt az orosz csapatok tovább vonulási útja, a mely irányban aztán különösen Nagykálló tájékán a németek meg is vetették lábukat és körülbelül 10 napon keresztül feltartóztatták az előnyomuló csapatokat. Ez a hadiál apot sodorta aztán községünket igen nehéz helyzetbe. A németek részéről több belövés érte a községet a mely épületekben ugyan nem, de ember életben több áldozatot követelt, viszont az orosz haderő egy tekintélyes része itt tanyázott a községben és annak határában, egyes

– 134 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

emberek becslése szerint az itt lévő katonaság száma körülbelül 30-35000 emberre becsülhető, természetesen ilyen tekintélyes számú katonaság a község élelmét ez alatt a rövid idő

alatt is alaposan elfogyasztotta, marha sertés aprómarha állomány mondhatni azt, hogy 90 %-ban elpusztult, a lakosság közül különösen a nők szenvedtek igen sokat, a falubeliek közül akik itt életüket vesztették körülbelül 20-25 lehet, a reformátusság köréből 10-12.

Magának az egyháznak épületekben kára nincsen, nem érte találat sem templomát,

sem tornyát, sem semmi más épületét, tűzeset sem pusztított az egyház épületeiben. Annál nagyobb károsodás érte az egyházat levél és irattárában a mely mindkettő teljesen elpusztult: évi számadásai, költségvetései, hivatalos levelezése, tisztviselők díjlevelei, tűzbiztosítási kötvénye s más egyéb levelezései minden de minden odavan. Nagy károsodás érte az egyházat paróchiális könyvtárában is ebből is alig egy pár darabot sikerült csak megmenteni, Hála a jó Istennek az egyház anyakönyvei megvannak, mondhatom azt, hogy ezekből egy pár jelentéktelen lap kitépésén kívül semmi más nem hiányzik, de mégis egy, az áttértek és kitértek anyakönyve, ebben sok volt a tiszta lap s bizonyára ennélfogva szük-ségük volt rá valamilyen czélra. Nagy károsodás érte az egyházat abban, hogy a presbiteri gyűlések jegyzőkönyve az 1932. évtől kezdődőleg az 1944. év októberéig elveszett illetve megsemmisült, ugyancsak megsemmisültek az egyházi számadási könyvek az 1928. évtől visszamenőleg, egyházi számlák nyugták az 1943. év deczember 31.-ig.

Károsodás érte az egyházat templomi berendezésében: bordó plüss úrasztali terítője, hasonló szószéki behuzata, úrasztala alatti szőnyege eltűnt vagy teljesen megrongálódott, ugyancsak orgonája is erősen megrongálódott úgy, hogy az ma még csak igen nehéz körül-mények között használható. A templomi ablakokon lévő függönyök (5) db. teljesen eltűnt.

Az egyháznak volt l6 db. úrasztali terítője, ebből csak két kisebbet hagytak meg. Úrasztali edényei közül elvittek egy 4 literes és egy két literes czin kannát és egy nagy czin tányért.

Ezek azok a károsodások a melyeket az egyház ez idáig szenvedett, reméljük és bízunk a jó Istenben, hogy a további romlásoktól és károsodásoktól megóv és megőriz bennünket.

Egyházunkban a rendes és normális élet ma már kezd visszatérni, az egyház lelkésze én magam aki a háború borzalmait feleségem betegsége miatt elkerülni akartam és így községemből elmenekültem az 1944. év október hó 18-án elmenve, az 1945. év január 14-én tértem vissza, egyházam azonban ez alatt az idő alatt sem volt teljesen lelkész nél-kül, mivel segéd lelkészem Varju Gyula ez alatt az idő alatt is helyén maradt és igyekezett el átni a mennyiben azt a helyzet és körülmények megengedték a lelkészi teendőket.

Az egyház hat tanítója közül kettő katonai szolgálatot teljesített, kik közül az egyik már folyó év márczius 10-ikén megkezdte a tanítást, míg a másik június negyedikén orosz fogságból jött elő és remélem, hogy rövid pihenés után ez is megkezdi működését.

Ezek azok melyeket a balkányi református egyház helyzetéről a mai háborús viszo-

nyokkal kapcsolatosan ma még jelenthetek.

Balkány, 1945. június 10.

Szenczy István

református lelkész

– 135 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Balsa

Ezt a történetet elkezdhetem balsai lelkipásztori ál ásom elfoglalásának időpontjától 1944.

augusztus 6.-tól.

Beiktatásomra érkezett rokonaim vendégeim csak nehezen tudtak elutazni a leállított kisvasút miatt. Napról napra zavarosabbak az ál apotok. Szinte elszakadtunk a világtól.

Postaforgalom csaknem teljesen megszűnik. Csak a rádió tájékoztat az eseményekről, meg a városokból hozzánk menekülők. Ál andó izgalomban rettegésben telnek a hetek. Szeptemberben naponként húznak el felettünk hatalmas rajokban az ellenséges repülőgépek.

A Tisza az országútjuk. A mi kicsi falunk eddig még békében volt. De itt a Tiszahíd. Hadicélpont. Szeptember közepén felállítják a hídőrséget. Tokaji utászkatonák aláaknázzák a Tiszahidat. A lakosság könnyes szemekkel nézi az előkészületeket. Hogyan segít rombolni, pusztítani a nemzet értékeit a magyar katonaság. Körül veszik, mint Tisza-hídfőt egész községünket aknazárral. Megáll minden gazdasági munka. Október elején megjelennek a németek. Szednek össze mindent ami mozgatható. Háziál atok az ólban lövik agyon vagy az udvaron utcán vadásznak rá. Életveszélyes a házból való kimozdulás. Az őrizetlenül hagyott ház percek alatt kiürül. Visz mindent a német, a nagy szövetséges, menti ami menthető, természetesen nem nekünk, hanem magának.

Október 22.-én egy előretolt orosz páncélos ék egészen Vencsellőig nyomult előre. Egy kilométerről lövik falunkat. Családomat átviszem Szabolcs községbe. Magam a nappalokat itthon töltöm. Rajtam kívül nincsen tisztviselő ember a faluban. Vesztemre tudok valamit németül. Hívnak mindenféle tolmácsnak. Alkuszom, könyörgök, néha veszekszem. Hiába minden a német erőszakosság már olyan méreteket ölt, hogy néhol már nyílt ellenál ásra talál. A falura ál andóan hull az ágyúgolyó, akna, sőt tévedésből bőven a német bomba is.

A hidat a németek még jobban aláaknázzák. A község körüli aknazárat bővítik. A belövé-

sek, bombázás és aknák sok halálos áldozatot követelnek.

Október 29.-én az orosz előretolt páncélos ék visszavonul. Ismét szabadon lehet köz-lekedni a hídon. Megindul a népvándorlás át a Tiszán. Ahol csak tudok, beszélek, bizony-gatok, kertelek sőt fenyegetek, hogy ne menjen senki sehová. A szerencsétlen embereket, a lelkiismeretlen német propaganda annyira megfélemlítette, hogy már nem tudnak gon-dolkozni. Megindul a szomorú karaván keresztül a Tiszahídon, neki az ismeretlen jövendőnek. Sokan közülük utoljára látták szülőfalujukat. Elment körülbelül a fele a község lakosságának.

Mi az itthon maradottak Istenre bízva magunkat vártuk az elkövetkezendő esemé-

nyeket. Abban megegyeztünk a legtöbben, hogy amint közeledik a front és amikor a né-

metektől meg tudunk szabadulni elébe megyünk a frontnak, mert előre láthatólag a Tisza hídfőnél nagyon heves csaták lesznek. Erre engedett következtetni az a rengeteg ágyú, hadianyag stb. amit itt felhalmoztak. A németek vandalizmusa közben dühöngésig fokozódott. Bennünket, kik nem menekültünk velük, nyílt ellenségként kezeltek.

Az istentiszteleteket a lehetőség szerint ál andóan megtartottuk. Utolsó istentisztele-

– 136 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

tünk október 31.-én a reformáció emlékünnepén volt. Asszonyokkal, lányokkal tele volt a templom. Férfi egy sem volt. Sáncot ástak a németek parancsára, vagy elrejtőztek.

Október 31.-én este már közvetlen közelből hallottuk az orosz ágyúkat. Hajnalban 8 családdal elindultam szembe az oroszokkal. Minden lépésnél attól rettegve, hogy a né-

metek utánunk lőnek. Özvegy Szikszay Jánosné tanyájára mentünk. Úgy gondoltuk, ott várjuk meg míg a harc átvonul felettünk. Az ágyúzás mind jobban és jobban közeledett.

Napközben és este egymás után jöttek utánunk balsai atyánkfiai. Estefelé az ágyúzáson is átütő erejű hatalmas robbanás hangja jött a falunk felől. Mindnyájan azt hittük: a híd…

Néhány óra múlva új menekülők jöttek kik elmondották, a nagy robbanás a mi kicsi de szívünkhöz nőtt templomunkat döntötte le, a nyugati civilizáció, a keresztyénség és a német harcmodor nagyobb dicsőségére. Templomunk felrobbantása felett érzett fájdalmunk, felháborodásunk még növekedett mikor meghallottuk, milyen kegyetlenül, milyen cinikus nyugalommal intézték el végig az egész Tisza vonalán a kicsi falusi templomokat.

Ezután újabb rémhír. Megérkezett a tanyára a Bodnár család. Alig néhány ruhada-

rabbal. Aknára ment az ökrös fogatuk. Istennek kegyelme megőrizte a szekér előtt haladó gazdát és szekéren helyet foglaló családot, de a két szép ökör szétroncsolva, a család minden ingósága, az útfélen maradt.

Október 2.-án reggel a tanya előtti országúton „Tigrisek” jelentek meg és tüzelő ál ásba helyezkedtek. 10 óra tájban megkezdődött a tüzérségi párbaj. A T.34-esek egészen közelről felelgettek. Nagyon pontosan lőttek. A Tigrisek hamarosan eltűntek Balsa irányában.

A tanya népe ezalatt az idő alatt a hatalmas terméskő pincében tartózkodott. Kb. 50 ember.

Kicsiny gyermekek, síró asszonyok, reszkető leányok, komoran maguk elé tekintő férfiak. Néha kilopódzom a tanya sarkáig. Este szörnyű utcai harc hangja jön Rakamaz felől.

A puskaropogás elhallgatása után egy kis időre szinte síri csend támadt, utána előbb Tokaj, majd Balsa felől egy-egy eget földet rázó robbanás, tudtunkra adta, hogy a két Tisza-hídnak vége. Néhány pil anat múlva földübörögtek a T. 34-esek a tanya előtti úton, majd lovas tüzérség érkezett. A tokaji hegyről a német tüzérség lőtte az utat. Robbantak a lövedékek szinte másodpercenként a tanya körül. Ez volt a legnehezebb pil anat. Éreztük mindannyian, hogy ez az a pil anat, amikor elzúg fejünk felett a háború szörnyetege. Ebben a nehéz pil anatban sem maradtunk azonban magunkra, mert Istenünk kinyújtotta felénk védő

és oltalmazó karját. Fölcsendült a XC. zsoltár az imádság égfelé szál t. Megnyugodtunk.

Istenre bíztuk magunkat és Ő megsegített. Szörnyű éjszakai ágyúzás után csöndes hajnal virradt ránk. Előbb a férfiak feljöttünk a pincéből átkutattuk a környéket, majd a nők gyermekek is előjöttek. Estig nem történt semmi. Szürkületkor belovagolt egy fiatal kozák.

Fegyvert nem is láttunk nála. Kedvesen udvariasan viselkedett. Miután jól akott maga és lova, elment. Nem győztünk csodálkozni. Hát ez az akitől ennyire rettegtünk?... Később román tüzér zászlóalj vonult be a tanyára. A tiszteknek bemutatkoztam igen udvariasan elbeszélgettek velünk. Október 4.-én hajnalban a román parancsnokság közölte velünk, hogy a tanyát azonnal el kell hagynunk, mert a tokaji hegyen lévő német tüzérség bármely pil anatban megnyithatja ránk a tüzet. Buj községbe irányítottak bennünket. Megindult a szomorú menet. Hosszú szekérsor. Tetején asszonyok gyermekek. Esőben térdig érő sárban, felrobbantott híd mellett épített rozoga szükséghídon, vágtató tüzérosztagok, autók,

– 137 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

harcikocsik között, kilőtt páncélosok, szénné égett szekerek, aknára lépett ál atok, emberek hul ái mellett este 6 órára értünk Bujra. 10 óra alatt tettük meg a néhány órai utat.

Közben ál andóan lőtt a német. Isten megőrzött bennünket.

Rokonoknál ismerősöknél helyezkedtek el a balsai menekültek. Magam Szinok Zoltán lelkipásztor társamnál találtam menedéket, kinek házában 3 hétig tartózkodtunk. Ez alatt az idő alatt a román tábori csendőrség engedélyével egy alkalommal hazajöttem Balsára.

Házamban egy román századost találtam. Pincémben lakott, amit még magam szereltem fel kályhával. Ebéddel kínált és mindent elkövetett, hogy jóindulatát kifejezze. De mindennél ékesebb volt az a bizonyíték, mikor az úrvacsorai kelyheket és tányérokat nyújtotta át és sajnálkozással, megbotránkozással említette, hogy mikor házunkba bejöttek ezek a szent edények a konyhában voltak szétdobálva. A rejtekhelyet felfedezték elővették, de talán itt felejtették a németek. Hála Istennek, hogy megvan minden drága darab.

November 27.-én tértünk vissza községünkbe. Első dolgunk volt az iskola kijavítása.

4.-én megindul a tanítás. Kántor Lajos 5. éves tanító jelölt tanít. 6.-án reggel istentiszteletet tartunk. Azóta megszakítás nélkül minden alkalommal megtartjuk istentiszteleteinket, még pedig mindig nagyobb gyülekezettel.

Balsa, 1945. július 22.

Körtvélyessy László

lelkipásztor

Besenyőd

Az 1944. évi őszi megszál ás rövid, hiteles története a besenyődi református egyház életé-

ben.Isten iránti mélységes hálával eltelve emlékezem vissza a tragikus napokra, melyeken községünkben a megszál ás, harc nélkül megtörtént, emberéletben, házakban kárt egyáltalán nem okozott.

1944. október 31.-én nem tudtuk nyilvánosan megünnepelni, mert a megszál ás ok-

tóber 30-31.-én ment végbe.

Községünkbe román csapatok jöttek, harc nélkül. A főcsapat a legrendesebben vi-

selkedett. Egy görög keleti tábori lelkész volt velök, aki azonnal felkeresett engem s biztosított, hogy sem a községnek, sem nekem, míg ők itt lesznek, bántódása nem lesz. Bár lakáson is nálam szeretett volna lenni, de mivel a lelkészi lakás már előre el volt foglalva a román parancsnokság számára azt itt tartózkodása alatt mint meghívott vendég étkezett nálam. Lelkészi szavát be is tartotta, amennyiben azalatt a két nap alatt, míg itt voltak, semmi baj nem történt a községben.

Utánuk jöttek a kószáló kisebb csoportok s bizony ezek már raboltak, erőszakoskodtak. Asszonyaink és leányaink becsületében nagyon-nagyon kevés esetet kivéve kár nem történt. Mindössze csak három, négy esetről tudok. Ellenben jószág, bor, fehérneműekben

– 138 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

annál több kár volt. Amikor már a helyzet kezdett tűrhetetlenné lenni, - hogy a féktelene garázdálkodástól magunkat megóvjuk, nyolcad magammal, elég veszélyes körülmények között átmentem szakadó esőben a járás székhelyére Baktalórántházára, hol már volt parancsnokság s ott feltártam tolmács által az orosz tiszt előtt nehéz helyzetünket. Az orosz tiszt nagy megértéssel vette tudomásul panaszunkat és kérésünket s azonnal három román csendőrt rendelt ki a községünkbe, kik közül egy jól tudott magyarul, a rend és biztonság fenntartására. Két hétig volt a három csendőr községünkben s magyar rendőröknek is tiszteletére váró módon teljesítették kötelességüket. Ettől kezdve megszűnt a garázdálkodás teljesen. Karácsony szombatján jött még a szomszéd községből mintegy 15 katona, román, rablás céljából, de ezek csakhamar elmentek, látva azt, hogy mintegy 80-100 ember ásóval, kapával és más eszközökkel fel van fegyverkezve. Ugyanis abban ál apodtunk meg, hogy ha veszély van, a harangot félre verjük, s akkor a falu lakossága azonnal kivonul. Ez a módser nagyszerűen be is vált.

Egyházunk a megszál ás alatt Istennek legyen hála nagy kárt nem szenvedett. Templomunk, iskoláink, lakásaink teljesen épek. Iskoláinkban az ablakokat tördelték be, padoknak nagy része ment tönkre s a tanítói és iskolai könyvtár lelkészi irattár, anyakönyvek, valamint iskolai anyakönyvek teljesen sértetlenek. Az iskolai anyakönyveket ugyanis átho-zattam a lelkészi hivatalba. A községi jegyző felszólított ugyan, hogy minden fontos iratot, anya-, jegyzőkönyveket, a községi iratokkal együtt én is küldjem el. Ezt a rendelkezést én kereken megtagadtam s ide haza helyeztem el biztos helyre.

Községünkből senki sem menekült el. Híveimnek megmondtam, hogy senki se men-

jen el. Én is itt fogok maradni. Ha harctér lesz községünk, és kitelepítenek bennünket, úgy együtt megy a pásztor és nyáj, de én a gyülekezetemet nem hagyom el, valamint családom sem. Két tanítóm szintén ide haza volt családostól. A jó Isten megőrzött bennünket. Ve-lünk volt a nehéz napokban. Híveim hallgattak rám, megfogadták lelkipásztoruk taná-

csát és pünkösd másodnapján, hogy a jóságos Isten részünkről meg nem érdemelt nagy kegyelme megtartott s a nagyobb pusztulástól megőrzött, az egyházközségi közgyűlés egyhangúlag elhatározta, hogy 27.153 pengő templomépítési adósságot teljesen kifizeti.

Az elhatározást tett követte s július 6.-án a nevezett összeg az Országos Földhitelintézetnek el is lett küldve, melyet az elfogadott s így kicsiny egyházunk egy óriási tehertől szabadult meg. Egyedül Istené legyen érte a dicsőség!

Besenyőd, 1945. július 10.

Bakó Gyula

lelkipásztor

– 139 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Buj

Jelentésem egyházközségemmel kapcsolatban két részből kel , hogy ál jon, az első rövidebb és általánosabb rész, mely tart a háborúba való belépés idejétől addig az időpontig, míg a háború községünkig nem ért. A másik, a terjedelmesebb arról az aránylag rövid időről szól, míg a háború fergetege át nem vonult fejünk felett.

Amíg a harcok messze orosz földön folytak, csak annyiban éreztük a háború hatását, hogy fiainkat, javakorbeli férfiakat egymásután hívtak be behívóval a katonasághoz. Fi-ataljaink sokáig kiképzésben részesültek, a honnan haza hazajöttek és elbeszélték, hogy milyen szakszerű kiképzésben részesülnek. A mikor azután kimentek a frontra, megindult a levelezés, már amint lehetett. A konvent elnökségének a körlevele szerint betűrendes naplót fektettem fel a bevonultakról, hogy ki mikor és hová vonult be és mi a tábori száma. Közvetítettem a levelezéseiket, hozzám küldött leveleiket néhányszor a szószéken is felolvastam, melyben üdvözletüket küldték az egész gyülekezetnek. Egyházam adomá-

nyaként traktatusokat, majd a Ref. Jövő c. heti lapot küldettem a részükre 20 példányban.

A naplómban összesen, később elhurcolt leventéket nem számítva, 77 bevonult katona volt nyilvántartva. Egyszerre azonban tragikus fordulatot vett bevonult fiatalok sorsa 1944. ja-nuárjában. Sokan ott maradtak, vagy fogságba estek a Don partján vagy ha túlélték is, elcsigázva, hónapokon át tartó gyaloglás után jutottak el a Kárpátokig és onnan haza. Attól kezdve egymásután tartottuk a templomban a vasárnap délelőtti istentiszteleten az elesettek feletti gyászistentiszteletet a második imádságban való megemlékezés és az áldás után felol-vasott rövid búcsúztató formájában. A hősi halottakat a halotti anyakönyvbe is bevezettem.

Egészen más lett a helyzet, a mikor a háború a közelünkbe jutott. A mikor már szinte a bőrünkön éreztük a háborút. A mikor már nemcsak a repülő gépek bombái, hanem ágyúk lövedékei is fenyegették életünket. Naplóm, melyet évtizedek óta rendszeresen vezetek, mindennapnak feljegyezvén a fontosabb eseményeit, hű tükre az akkori helyzetünknek.

Már október hó 8.-án fel van jegyezve, hogy rossz hírek jönnek, nem tudni, hogy mikor kell menekülnünk. Az ellenség már Szoboszlón harcol. Október 9.-én az egész falu menekülési lázban van. Ibrányban kidobolták, hogy aki akar, meneküljön. Nyíregyházát hivatalosan kiürítették. Este 10 órakor is érkeztek a ny. házi rendőrség hivatalos szállítmá-

nyai, itt töltötték az éjszakát. Október 10. gávai vásár nem sikerült a menekülési láz miatt.

Október 11.-én szál tak be hozzám Ady László magyarkaposi lelkész családjával és Ady Elemér gyulai lelkész nejével, míg Tőkés Tibor körösfői lelkész családjával. Nálam már hely nem lévén, Zsoldos F. igazgató tanítónál kaptak szál ást, mint Erdélyből menekültek.

Október 16. szál tak be hozzám Komádiból menekülve Keresztes Sándorné lelkészözvegy leányával Betlehendi Pálné tanítónővel és két gyermekével és Brezovszky Pálffy Gizel a, kik 20.-án német autóval menekültek tovább. Közben 19.-én menekültek hozzám Szarka Lász-ló nyírbogáti lelkész családjával, ugyanaznap este korom sötétben állított be udvaromra a nyíregyházi polgármesterné vezetésével 11 szekér megrakva menekülőkkel, kik részben nálam, részben a Gazdakör helyiségében töltötték az éjszakát.

– 140 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Ekkor az általános menekülési láz idejében történt, hogy a helybeli görög katholikus lelkész, Bellovics esperes bizalmasan kérdést intézett hozzám, hogy nekem mi a szándé-

kom, menkülök-é vagy nem? Erre határozottan feleltem: nem menekülök. Leányaim pesti rokonaikhoz mennek, de én és feleségem itt maradunk! Jó van, mondotta Bellovics, akkor mi sem megyünk. Közben jött a hír, hogy egész Tiszántúlt feladják Belgrád-Dukla-Tisza vonaláig és mi orosz megszál ás alá kerülünk. Naplómban fel van jegyezve: még így sem menekülök! Október 21.-én virradó éjjel jött elbúcsúzni alezredes vőm, ki mint parancsnok utolsónak hagyta el Nyíregyházát. Akkor nap frontról jövő honvédek szál ásolták be magukat köves út mellett levő udvaromra és szénámból jószágaikat megetetve tovább mentek és azt mondták, hogy majd jön az ellenség, az a szénából semmit nem hagy.

Október 22.-re virradó éjjel ismét felzörget két honvéd, eltört a kocsi kerekük. Szakadó esőben sárban próbáltunk keresi, de az én kerekem nem ment rá a tengelyre. Erre itt maradtak, lovaikkal együtt az istállómban szál tak meg. Mikor reggel 6 órakor a szakaszvezetővel elindultak a faluba szekeret keresni, a nagykapumon kívül zajt hallok és fegyvereső

mered felénk. Orosz előőrsök voltak és megadásra szólítottak fel. Megdöbbentem, hogy íme itt a rettegett ellenség, de azért nyugodtan fogadtam őket és kalauzoltam szláv nyelvtu-dásommal őket a lakásomba, honnan kerékpár, zsebóra, és kevés fehérnemű magukhoz vé-

telével tovább mentek „germánszkit” keresve. A honvédeket természetesen összefogdosták, de később a falu végén, köpönyegüket elvéve szabadon engedték.

Vasárnap reggel lévén egyetlen lélek se mozdult ki, egyetlen harang sem szólalt meg, elmaradtak az istentiszteletek, mindenki idegesen várta a fejleményeket. A faluban azonban nem történt semmi, mert az oroszok tovább vonultak és Buj és Gáva között ütközött meg a németek utóvédjeivel, hol volt is egy néhány halott. De nem csak Bujon túl, hanem innen is, sőt a levegőben is folyt a harc. Ágyúzás és bombavetés zaja hal atszott mindenfelől, mint hallottak a sóstói erdőben. Nagykálló körül harcok folytak, melynek eredménye képpen az oroszok október 26.-án csütörtökön Gáva felől visszavonulnak, mire magyar és német katonák vonultak be nagy uj ongások között községünkbe, kiknek, mint felszabadítóknak annyi ételt hordtak, hogy az utóját már el sem fogadták. Október 29.-én így megtartottuk az istentiszteletet, de csak gyér látogatottság mellett, mert az ünneplő ruhák el voltak ásva. Ok-tóber 30. hétfőn reggel templomozás után a templomból kijövet szomorú kép tárult elénk.

Végeláthatatlan sorban vonultak honvédeink az elvesztett Levelek-magyi csatából vissza gyalog, fáradtan, beesett, borostás, gyűrött arccal, némelyik még a lábát is alig tudta von-szolni. A sor végén egy tiszt lovagolt, kérdésünkre elmondta, hogy honnan jönnek, panasz-kodott a németekre, hogy előbb adták fel a küzdelmet, hiányos a felszerelésük, élelmezésük stb. Ugyanazon a napon 300 jól felszerelt és jól táplált német jött a községbe megörültünk nekik, azt hittük, hogy ezek fognak minket felszabadítani, azután derült ki, hogy a Spreng Kommando jött hozzánk kik meg is kezdték munkájukat, elszórták aknáikat, gabona raktá-

rainkat felrobbantották, hidakat kisvasutat felrobbantották, a malom is erre a sorsra került volna, de az előljáróság kérésére, mint németül beszélő, én jártam közbe és meg is kaptam a parancsnoktól a felmentő bizonyítványt. De még más ügyben is közbe kellett járnom.

A nyíregyházi nagy bombatámadás után ugyanis még annak idején a 4.-es huszárok

s községünkbe települtek és iskolánkban helyezték el milliókat érő drága felszerelésüket.

– 141 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Az egyik tantermünkben volt a sok érték a mennyezetig érő nagy faál ványokon felhalmoz-va és őrizve. A németek emiatt iskolánkat is fel akarták robbantani, nehogy a sok katonai felszerelés az ellenség kezére jusson. Nagy utánajárással és rábeszéléssel sikerült elérni any-nyit, hogy a németek kihordták a sok anyagot az udvarra, a mi szebb és értékesebb volt, azt teherautóra rakták és elvitték, a többit, értékes bőrkengyeleket, szíjakat, bőr felszerelési tárgyakat máglyára rakva elégették.

Másnap november 1.-én csakugyan tömegesen jöttek be az oroszok. Három fiatal kapi-tány jött be hozzám szál ást keresni. A szalonba vezettem őket, ahol ők meglátva a zongorát, mindjárt oda mentek, kezdték petyegteni, de egyik sem boldogult vele. Erre felkérésükre hozzáültem és eljátszottam a Sti-tu-t és a Volga dalt, valamint Fa kanál, fa vil a, fa tányér kezdetű magyar csárdást. Tetszett nekik, majd operát kértek, mire Verdi Traviatájából játszottam el egy részt és megismerték, hogy ez Verditől van. Ezután a legjobb hangulatban kijelentették, hogy a generálisnak, ki este érkezik, itt kérnek szál ást. Üveges verandámban állították fel a rádió leadó és felvevő készüléküket, délben ebédet és este vacsorát kapott az egész kíséret, este azután megjött maga a generális is autóján, 50 év körüli magas szikár, igen finom és művelt ember, aki mikor a terített asztalhoz vezettük, megkívánta, hogy a feleségem is bejöj ön és az asztalfőn vele vacsorázzon. Sokáig elbeszélgettünk egymással, én szerb, német és francia tudásommal, ő pedig orosz, német és francia nyelv segítségével beszélt. Nagyon megnyerő, udvarias, úri ember benyomását tette és a mellett pedáns katona, hadsegéde magasztalta, hogy híres ember, mint tüzérségi generális. Nagyon sajnálom, hogy nevét nem kérdeztem és örökítettem meg a naplómban, minthogy később az utána jövő román tisztekkel tettem.

Mert a tüzérség csakhamar tovább vonult, s bár maradtak vissza a községben oroszok is, de már november 2.-án bevonultak a románok és megszállották a községet. Úgy az orosz, mint a román katonák megitták az összes alig kiforrt borokat, asszonyok sírva jöttek pa-naszkodni, hogy mindent elprédálnak, mindennek neki mennek, sőt éjszakáról éjszakára veszélyeztették a leányok és asszonyok becsületét és tisztaságát. Vincelléremnek két leánya, kik a falun kívül laktak, a maguk hálószobájában aludtak a földön és örültek, hogy ott lehettek. Ugyancsak sok leány menekült Szathmáry Gábor nyugdíjas református lelkész és buji községi tisztviselő házába, ki ebben az időben a főjegyző elmenekülése alatt a község vezetője volt. Szathmáry később mindezen érdemei dacára internálás alá került és a nemrégiben halt meg a nyíregyházi kórházban nyelv alatti tályog operációnak cukorbaja miatti elfajulása miatt.

November 3.-án hajnalban erős zörgetésre két román őrnagy kért szál ást és meleg szobát. Mit volt mit tenni, magam fűrészeltem nekik fát, szenet hoztam nekik és begyújtottam mindkettőnek külön külön és egy óra múlva megelégedetten köszönték a fogadtatást.

Az egyik őrnagy barátsága jeléül két angol és francia könyvet adott ajándékul román és né-

met dedikációval el átva. Mielőtt tovább mennek, egy jellemző epizódot kell megemlítenem.

Még október 22.-én, az oroszok első bejövetele alkalmával történt, hogy két orosz kapitány áll még lóháton a templomunkkal szemben lévő községháza előtt a köves úton. Többen ál tak ott kíváncsiak, köztük oroszul is tudók. Az egyik kapitány zabolát kért a lova számára.

Természetesen, mint később is, én hozzám jöttek a kéréssel és én, külön zabolám nem lévén

– 142 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

egy egész kantárt adtam oda. De nem az a fontos, hanem az a kijelentés, amit ezalatt az egyik kapitány mondott. Nevezetesen míg ott ál tak, felnézett a templomunkra és a mellette lévő iskolánkra és megszólal a lakossághoz szólva: Templom, iskola, az nálunk is van.

Nem igaz az, amit a németek ránk fogtak, mert mi a papot, tanítót megbecsüljük. Ez a kijelentés adott nekem bátorságot az oroszokkal szemben mindenkor. Még akkor is, mikorra generális kíséretéhez tartozó ordonnáncok, sofőrökkel együtt 17 orosz töltötte az éjszakát a paróchiámon. És csakugyan sem könyvimhez, sem anyakönyvekhez, sem az irattárhoz hozzá sem nyúltak. Két ezer kötetből álló könyvtáramat megbámulták, de nem bántották.

Ugyancsak meglepett a román hadseregnek és tisztjeinek, legénységének felszerelése, fellépése az első világháborúhoz képest. A román hadsereg minden tagján meglátszott, hogy európai emberek, s bár mint ellenségek jöttek be és tüntetőleg mindenütt kihangsú-

lyozni akarták, hogy ők most „Dáciát” jöttek elfoglalni, de a magyar népnek természetében rejlő vendégszeretete, loyalitása lefegyverezte őket és az önző, számító ellenségből megértő

jó barát lett. A román hadsereg azt a katonai megbízást kapta, hogy neki kell a balsai átkelést a Tiszán kiforszírozni. Hozzá is fogtak, neki is gyürkőztek, teméntelen román katona vére festette pirosra a Tisza vizét, azonban csak egyszer sikerült hosszú idő után átkelni és Kenézlőig eljutni, de csakhamar véres fejjel kellett nekik visszavonulni és úgy menekültek vissza, hogy mint, ahogy egyik nálam lakó alezredes legénye szégyenkezve mondta, azt hitte, hogy Bukarestig meg sem állnak.

Mindez annyiban érinti községünket, hogy emiatt sokáig időztek községünk falai kö-

zött. Buj volt a románok főhadiszál ása, fő utánpótló helye, több mint egy hónapig. Két, sőt három generális és sok katona lakott a községben úgy, hogy volt idő, amikor a 3600

lakossal bíró községben 17 ezer ember volt katonákkal és menekültekkel együtt, kik való-

sággal felélték a községet. A Tiszai átkelési harcokat megelőzőleg ugyanis kiürítették Balsát és a többi tiszai községeket. Ebből kifolyólag történt, hogy a mikor november 4.-én egy átvonuló román ágyú üteg színig megtöltötte az udvaromat, istállómat stb., a sáros köves úton megáll egy menekültekkel megrakott szekér, leszáll róla az újonnan választott balsai pap, akit még akkor nem ismertem és maga, felesége és két gyermeke számára szál ást kért.

Lelkésztársról lévén szó gondolkodás nélkül felajánlottam neki paróchiámat, de arra kért, hogy akinek a szekerén jött, derék szatócs kereskedő családot is fogadjam be öt tagjával.

Kérésére azt is megtettem. Így voltak itt 9 balsai menekült három hétig november 26.-ig tü-

zelőm, burgonyám, takarmányom rendelkezésük alatt ál ván. Ugyanakkor román őrnagy a legényével, román alezredes szintén a legénységével és még egy román főhadnagy valamint vincelléremnek fentebb említett két leánya aludtak velünk együtt a paróchián. Ilyen erős megszál ás alatt állottak a hívek is és az egész lakosság, úgy hogy ez megbénított minden egyéni, egyházi életet, mindenki, csak a maga bajával és otthonának védelmével volt elfoglalva, mert ha nem állottak résen, a katonák mindent vittek, a mire szükségük volt és a mit találtak. E miatta az istentiszteleteket is a hívek nagyon gyéren látogatták, úgy hogy mikor bűnbánati hetet és őszi úrvacsora osztást tartottunk, többen voltak a menekültek, mint a helybeliek a templomban.

A mi egyházunk iskolájának ál apotát illeti, már a német katonák bekötötték lovukat az egyik tanterembe. Ez ellen, erélyesen tiltakoztam, úgy hogy sem ők, sem az utánuk jövő

– 143 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

orosz és román katonaság ilyen célra nem vette igénybe iskolánkat, míg a görög katolikus iskolának egyik tantermében egy hónapon keresztül 19 db. ló és ökör volt bekötve. Meg kel azonban említenem, hogy épen a görög katolikus iskola istálló gyanánt való használatának a következménye, hogy a katonák a kerítésünket lerombolták, hogy a tő szomszédságában levő udvaromról a sarjúszénát, anyaszénát, árpa és alomszalmát áthordhassák, a mit teljesen fel is éltek.

De ha a románok lovukat nem is kötötték be istállónkba, de azért szándékos kárt mégis csináltak. Az iskolai szekrényeket feltörték, felszerelési és természettani kísérleti eszközö-

ket, térképeket, földgömböt megsemmisítették, a könyveket kidobálták, a nemzeti zászlót összeszaggatták, sőt a parochiális könyvtár egyik könyvében levő Magyarország térképét is kitépték azzal az indoklással, hogy Magyarország elbukott. Sőt annyira mentek, hogy a páncélszekrényünket is fel kezdték feszíteni. Iskola szolgánk, ki mindezt gyáván nézte erre átszaladt hozzám keresve a nálam lakó alezredest vagy őrnagyot oltalomért, erre azt mondva, hogy nem kell ide az alezredes, ezt a rombolást én is megakadályozom, átsiettem és rákiáltottam a román katonákra, félrelöktem a páncélszekrény rombolóját, mire mind kitakarodtak a helyiségből. Mikor hozzá kezdtünk a könyvek, iratok összeszedéséhez és mikorra legkopottabb iskolai tankönyvet is felszedtük a földről, egy a folyosón álldogáló, de magyarul is tudó román katona megjegyezte, minek ezek a magyar könyvek, most már ro-mán könyvek lesznek az iskolában? Mire azt feleltem: Magyarországon is volt román iskola, akár hogy fordul az ország sorsa, akkor is lesz magyar iskola.

A románok később a tiszai átkelés kísérletei alkalmával elesett sok sebesültjük gyó-

gyítására ambulanciát állítottak fel Bujon és arra a célra a mi iskolánkat is felhasználták és berendezték. Ez javára szolgált az épületnek, mert mindenütt tisztaság és rend uralkodott.

Az egész november így telt el a románok folytonos megszál ásával és átvonulásával.

Már azt is hittük, hogy román igazgatás alatt fogunk maradni, amikor jött a hír, hogy a nagyhalászi-gávai műúton, Buj megkerülésével végel áthatatlan mennyiségben özönlenek az oroszok és az itteni román hadsereget is áthelyezték a Rakamasz-Prügyi vonalra, tehát a balsai átkelési kísérletét abba hagyva Tokaj felől próbálják a tiszántúli erős vonalat felgön-gyölíteni. Ekkor és ezáltal szűnt meg a nagy nyomás községünkre. November 26.-án, egy esős, sáros vasárnapon az összes menekültek visszatérhettek Tisza menti helyeikre, azután elvonultak a minket megszálló román hadsereg, úgyhogy december első napjaiban már csendes és szinte kihalt lett a község. Ebben az időben, november 27.-én hétfőn kezdő-

dött meg iskolánkban a tanítás egyelőre az I-IV. osztályokkal. November 21.-én ugyanis orosz tisztek jöttek ki Nyíregyházáról, összehívatták mindhárom iskolatantestületet és elrendelték, hogy a tanítást meg kell kezdeni. Ez bíztatás és egyben biztosíték volt afelől, hogy iskoláinkat most már hadi célokra nem fogják igénybe venni. Egyházunk annyira lel-kiismeretesen vitte az iskoláztatás kötelességét, hogy mivel egyik tanítónője Dr. Kuruczné decemberben még el volt menekülve, egyik ide menekült, de más val ású ál ami tanítónőt bízott meg a helyettesítéssel, aki tanított is, míg Kuruczné január elején meg nem érkezett.

Mindezek eredményeképpen megál apítható, hogy egyházunk sem repülőtámadást

sem az átvonulás alatti harci cselekmények következtében mint egyház, sem épületben, sem ingóságokban nagyobb kárt nem szenvedett, hanem csakis az átvonuló katonák garáz-

– 144 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

dálkodásai következtében, akik a hidegebb idő beál tával kerítéseink deszkáit és oszlopait feltüzelték és iskolánk felszerelésében kárt okoztak. A honvédhuszárok raktárául szolgáló udvari tanterem ablakai még a német katonaság által mentek tönkre, kik az ingóságokat az ablakokon dobálták ki. Ugyancsak ők kötötték be lovaikat magtár helyiségünkbe is.

Így állottak elő azok a károk, melyek összege a hivatalos kimutatás szerint:

Iskola épületben. 15.000 Pengő

Lelkészlak telek kerítései. 10.000 Pengő

Tanítói lak épület és kerítés. 10.000 Pengő

Egyéb épületek. 5.000 Pengő

Ingóságok leltári értéke. 900 Pengő

A károkkal kapcsolatban meg kell említenem, hogy míg a lelkészlakban az ellenség megbecsülte magát és kárt nem okozott, addig Zsoldos Ferenc igazgató tanító lakásán úgy az orosz, mint a román katonák lefoglalták maguknak az összes lakószobákat és század irodát állítottak fel és őket a konyhába szorították ki, ahol nem maradhatván, elköltöztek a saját lakásukból, akkor pedig a helybeli civilek hordták szét minden elmozdítható ingó-

ságukat.

Egyházunk háborús történetéről szóló jelentésemet azonban nem fejezhetem be egy

méla akkord, vagy inkább tragikus feljajdulás nélkül. Mert ugyanis míg a háború átvonuló fergetege iskolánknak és Zsoldos Ferencnek némi kárt igen, de az egyháznak és nekem kárt alig okozott, addig a bekövetkezett béke és társadalmi átalakulás úgy az egyháznak, mint nekem szavakban és számokban ki nem fejezhető anyagi kárt okozott. Szóval a külső

ellenség kártevésétől megmenekültünk, de annál nagyobb kárt és pusztítást okozott a belső

ellenség.

A Hübele módra előrántott terrorisztikus törvénytelenséggel és szabálytalanságokkal végrehajtott földreform ugyanis úgy a buji lelkésznek, mint a buji egyháznak a lába alól kihúzta a századok óta biztosított létalapot. Megáll az ész akkora rövidlátáson, mely a feu-dalizmus és latifundiumok országából másik túlzásba esik és a nemzeti vagyont elaprózva minden exportot, termelést, sőt még a városok élelmezését örök időkre lehetetlenné teszi.

Száz hold a maxium, de még azt sem adják meg csak azért, hogy kertes célból földet adjanak olyanoknak, kiknek világéletükben sohasem volt kenyerük a munka! A mi egyházunkra alkalmazva, de minden egyénre nézve a legnagyobb igazságtalanság meg nem hagyni az egyháznak, mint jogi személynek, azután a javadalmasoknak külön külön a 100-100 holdat.

Az igazán érdemeseknek, az arra méltóknak még mindig maradna elég kiosztani való föld.

Tisztelettel kérem jelentésem tudomásul vételét mel yel maradtam

Buj, 1946. február 6.

Szinok Zoltán

lelkipásztor

– 145 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Encsencs

A háború vihara végigszáguldott Magyarországon. A mi egyházközségünket is sok csapás érte ez idő alatt. Először a német hadsereg katonái voltak két napon át beszál ásolva 1944.

október 23.-ig községünkben. 23.-ára virradó éjjel az előnyomuló orosz hadsereg szállotta meg a falut, miután a német katonák azt elhagyták. Ez idő alatt is, de az utána következő

napokban is külső harcok folytak a falu körül. Lőtték a falut gránátokkal és aknákkal.

A lakosság aránylag nyugodtan viselkedett. A közigazgatási hatóságok elmenekültek, csak a helybeli református lelkész Keresztes Sándor és két református tanerő: Mikolay Istvánné és özv. Csutoros Albertné maradtak vezetőkként a faluban, harmadik, tanerőnk a fronton volt. A német hadsereg katonáitól szenvedtek iskolatermeink, sőt az egyik üresen lévő

tanítói lakást is megrongálták. Amikor az orosz hadsereg bevonult községünkben a harcok miatt az iskola helységei ugyancsak sok kárt szenvedtek. Ablakai betörtek, az épület csatornái leszakadtak és eltűntek. Templomunk Isten kegyelméből épen maradt. Az egyház hivatalos irattára, az Úrasztala felszerelései épen maradtak, miután azokat az egyház gondnoka Pál József magához vette és lakásán őrizte. Mindezekből látható, hogy a hábo-rú arányához mérten egyházközségünk anyagiakban aránylag keveset szenvedett. Sokkal súlyosabban érintette azonban az egyházközséget az, hogy az orosz hadsereg bevonulása után, az egyik részegeskedő orosz katona önkényes lövöldözése miatt, elvesztette lelkipásztorát, Keresztes Sándort. A lelkész család minden nagyobb zökkenő nélkül túl jutott a harcok között történt orosz bevonuláson, s amikor már, úgy gondolták, hogy túl vannak a veszélyen, akkor történt a tragédia. Az egyik il uminált ál apotban lévő orosz katona lóháton megjelenve a lelkészlakásban magával vitte a lelkipásztort, az utcán lövöldözött, s magát a lelkipásztort is több társával együtt így Balog István törvénybíróval és presbiterrel valamint Lengyel Bálinttal lelőtte. A lelkipásztor tetemét csak másnap reggel találták meg özvegyen maradt felesége s az egyik egyháztag. A hűséges pásztor után feleség és két kis gyermek maradt. Ez volt egyházközségünk legnagyobb tragédiája. Az orosz hadsereg bevonulása után vesztette életét Jakab Andrásné, akit orosz katonák vertek agyon, mert férje az orosz hadsereg egyik katonáját megölte. A harcok ideje alatt sebesült meg Molnár Lajos egyháztagunk, aki aknaszilánktól nyert sebébe, később bele is halt.

Az előnyomuló orosz hadsereg katonái lassan mind elhagyták a falut csak a faluhoz tartozó báró Piret-féle uradalomban maradtak vissza a gazdaság malom-olajütő- és szeszgyár irányítására, akik egészen 1945. májusáig itt tartózkodtak. Ezeknek helyben maradá-

sa azonban semmi rosszat vagy kárt nem jelentett közösségünk számára.

Encsencs, 1946. február 1.

Kovács József

lelkipásztor

– 146 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Gáva

4300/1944. számú körlevelére hivatkozással a Középszabolcsi Református Egyházmegyé-

be bekebelezett gávai református egyházközség háborús történetét az alábbiakban terjesztem be:

Az 1944. szeptember eleje óta Magyarországon bekövetkezett és később községünkre is kiterjedt hadiesemények folytán egyházközségünk emberáldozatban 4 embert veszí-

tett, nem számítva azokat, akik egyházközségünk székhelyétől távol, mint katonák, vagy menekültek, vagy mint elhurcoltak eshettek áldozatul e háború folyamán. Ezeknek szá-

ma ismeretlen.

Egyházi épületeink szenvedtek legtöbbet a háborús események folytán. 1944. szeptember 1.-én este 6 és 7 óra között községünk három templomát, közöttük 1818-ban épült, és azóta többször renovált ősi református templomunkat is felrobbantották a német utó-

véd csapatok, jóllehet a lelkipásztor Baráth Imre itthon volt, de őt nem tájékoztatták szán-dékuk felől az istentelen és kegyetlen cselekedet végrehajtói. A templom épülete teljesen rombadőlt, a templom-hajó tetőzetét a robbanáskor keletkezett légnyomás erősen megrongálta, a palafedőanyagot 70 %-ban összetörte, a tetőzet faanyagszerkezete is kimozdult helyéről, vagy eltörött. A templom falai több helyen megrepedeztek. A toronykőomladék a templomhajó mennyezetét az elsőkarzat felett kb. 6 méter szélességben beszakította, ami azután az első-karzaton beépített kb. 100 éves (épült 1849-ben) orgonánkat is teljesen megsemmisítette. A templom ablakai és ablakrámái, rostélyai teljesen szétzúzódtak, a templom szószéke és padjai kisebb-nagyobb sérülést szenvedtek. A toronyóra, vil ám-hárító megsemmisült. Három harangunk közül a két nagyobbik volt elhelyezve a toronyban, mindkettő lezuhant a toronyépülettel együtt. A nagyobbiknak a nyaka törött el, így az most nem használható. A kisebbik épségben maradt és az már haranglábra helyezve használatban is van. A használatban nem volt és birtokunkba nemrég visszakerült ősi, legkisebb harangunkat a tiszaberceli református egyházközségnek adtuk oda használatra addig, míg az ő megsemmisült harangjai helyett másokat nem tud szerezni.

Az iskolaépület, mely két tantermet, egy folyosót és egy kis szobát foglal magában, tetőzetén, ablakain és ajtóin szenvedett erősebb károkat. Folyosójának szárnyas ajtaját elvitték a németek.

A lelkészi lakáson és a két tanítói lakáson tetőfedőanyagban, ablaküvegekben, ajtókban és feltört zárakban van sok kár. Egyházi épületeink melléképületeiben is sok kár esett.

A kerítések sok helyen ki lettek szedve, vagy széthúzgálták a katonák azokat. Iskolánkból és lelkészi-, tanítói lakásokból 5 db. kályha elveszett a községnek 1944. november 5.-től 1944. november 26.-ig történt kiürítésének ideje alatt. E három heti idő alatt községünk hadszíntér, front volt s Tisza szomszédságában. A Tiszának innenső oldalán a románok állottak szemben a Tisza túlsó oldalára visszahúzódott és védelmi ál ásba helyezkedett német-magyar csapatokkal. E három hét alatt az egyházközségnek sok ingósága tűnt el, vagy rongálódott meg. Ekkor vesztek el legértékesebb klenódiumaink. Az úrasztali

– 147 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

terítők és abroszok közül elveszett 2 db. selyem takarókendő, 3 db. régi aranyhímzésű

batiszkendő, 2 db. régi ezüsttel hímzett terítő és 1 db. selyemmel hímzett újabb terítő. Elveszett továbbá 1 db. régi ólomtányér, 2 db. zománcozott kék vaskanna (bortartó edény), 1 db. régi ólom kanna. Páncélszekrényünket feltörték és a benne lévő kisebb pénzösz-szeget (kb. 800 Pengő) és egyéb, kisebb ingóságokat, iratokat elvitték, vagy szétszórták.

Anyakönyveink, lelkészi naplóink, presbiteri jegyzőkönyveink megmaradtak, mivel ezek el voltak rejtve a föld alá. A gondnoki számadási könyvekből is veszett el, egyéb nyilvántartási és számadási könyveink több-kevesebb rongálódással megmaradtak. A paróchiális könyvtár, iskolai könyvtár, tanítói szakkönyvtár és egyéb iskolai felszereléseink hiányos és megrongált ál apotban maradtak meg. Két harmóniumunk közül a nagyobbik rongált ál apotban maradt meg a kisebbiket teljesen szétverték a katonák (románok). Takarék-betétkönyveink megvannak. Az egyházközségnek a templom melletti cintermében elhelyezett levéltárát és a lelkészi iroda iratait a lelkészi lakás melletti sertésólból lehetett csak hiányosan kimenteni. Egy db. nemzeti zászlónk szétszaggatva maradt meg.

Ennek a csak pár hónappal ezelőtt rajtunk keresztül zúgott háborúnak sok gyászos emlékét őrzi egyházközségünk. A háborúval együtt járó sokféle megpróbáltatás egyházközségünk tisztviselőit sem kímélte meg. A háborús izgalom sokakat arra késztetett, hogy szolgálati és lakóhelyét elhagyva biztosabbnak ígérkező vidékre meneküljenek. Ta-nítónőnk Szegedi Ilona október 20. körül elhagyva községünket a közeli hegyvidékre menekült. Kántortanítónk Terjék József már hónapok óta katonai szolgálatot teljesített, családja szintén más vidékre menekült a front elől. A front vil ámcsapásszerű gyorsasággal jutott el községünkig, melyből a német és magyar katonák 1944. október 22.-én hirtelen kivonultak és a balsai Tisza-híd mellett védelmi ál ásokba vonultak vissza. Ugyanakkor benyomultak községünkbe az első páncélos orosz csapatok is. A német-magyar visszavonulást mindenütt nyomon követte az oroszok előnyomulása, amit a német repülőgépek géppuskatüze próbált hátráltatni. Az orosz katonák a falu elfoglalása után az elmenekült családok őrizetlen lakásait, továbbá a hivatalos helyiségeket feltörték és az azokban ta-lált ingóságokat a civil lakosság egyrészének segítségével szétszórták és széthuzigálták, az orosz katonák a község lakosait megmotozták és sokaktól elvették az órát, borotvát, pénzt, bőrkabátot, csizmát stb. E sorok írójától borotvát és órát vettek el. Egyházközsé-

günk idős lelkipásztora Baráth Imre már 1944. június óta ál andóan betegeskedett és e sorok írója mint, segédlelkész látta el a lelkipásztori teendőket. Baráth Imre betegségét csak súlyosbította a sok háborús izgalom, a gyakori légitámadás. Az oroszok első bejöve-telekor tőle is sok ingóságot (cipő, óra, kabát stb.) elzabráltak a katonák. A kisebb számú orosz katonákból 1944. október 25.-én ismeretlen tettesek 2 orosz katonát orvul agyonlőttek s emiatt az oroszok megtizedeléssel fenyegették meg a község lakosságát. Október 26.-án reggel az oroszok a német-magyar csapatok ellentámadása következtében hirtelen kivonultak a községünkből és délelőtt 10 órakor már újra német-magyar kézen volt a falunk és az is maradt november 1.-ig. E közbeeső pár nap alatt a civil lakosság, de kü-

lönösen a tisztviselők és hivatalnokok köréből többen a németekkel együtt a Tisza túlsó oldalára menekültek. Menekülés közben a német katonák sok jószágot és bútort vittek el községünkből. A német-magyar csapatok visszavonulása november 1.-én fejeződött

– 148 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

be, amikor is a német utóvédek községünk terményraktárait, hídjait, templomait felrobbantották, a vasúti, telefon, távíró és vil any-berendezéseket és vezetékeket a közlekedési eszközöket használhatatlanná tették, az utak egyes szakaszait elaknásították. Ezek során egyik robbanás a másikat követte a falunkban, amit még félelmetesebbé tett az orosz ágyúk lövedékeinek becsapódása is. A menekülő németek a civil lakosságot is igyekeztek rábírni a velük való menekülésre. November 1.-én éjjel 12 órakor jöttek be községünkbe másodszor az oroszok, most már nem kisebb csapattal, hanem végel áthatatlan tömegekben. A civil lakosság a pincékben szorongott mindaddig, míg az orosz katonák át nem tisztogatták az egész falut. November 2.-án halottak napján az orosz csapat orosz csapatot ért. Ezek igen sok élelmiszert felettek. November 3.-án az orosz katonák után román katonák érkeztek falunkba teljes támadó fegyverzettel, ágyúkkal és aknavetőkkel, melyeket a község különböző pontjain, leginkább pedig kerteken állították fel tüzelőál-lásba. Nagy sár volt a sok esőzés miatt. Egy részeg román katona egy református asszonyt, ki leánygyermekeit védte, agyonlőtt, temetésére két sírásó kíséretében palást nélkül mentem ki a temetőkertbe. Másnap a román katonai parancsnokságon érdeklődtem, hogy

nem volna-e ajánlatos, ha a község lakossága elhagyná a falut a harcra való kilátás miatt.

Azt a választ kaptam, hogy nem szükséges. November 5.-én délelőtt a román katonai parancsnokság kihirdette, hogy délután 4 órára egyetlen civil se maradjon a faluban, hanem a falu lakossága meneküljön Napkorra és ott tartózkodjék mindaddig, míg a román csapatok át nem kelnek a Tiszán. A község előljárói akkor már mind elmenekültek, öreg lelkésztestvéremmel, Baráth Imrével én még itt maradtam a faluban. A község lakossága nagy riadalom közepette igyekezett pakolózni szekérre, kocsira akinek volt, akinek pedig ilyen nem volt, az annyit vitt magával, amit a hátán gyalogszerrel elcipelhetett, vagy amit más nagy rimánkodásra szekérre felvett. Siralmas látvány volt a menekülők végel áthatatlan sora, amely Gáva községtől Buj községig nyúlt. Öreg beteg lelkészünket, Baráth Imrét a harangozó vette szekerére és felesége kíséretével Nyíregyházára tértek be. Itt sínylődött és betegeskedett ő 1944. december 8.-án bekövetkezett haláláig.

A község kiürített lakosságát és a magukkal mentett kevés ingóságot, ál atokat jó-

részben Buj község fogadta be, egy töredékrészét pedig Napkor község. A kiürítés ideje 3 hét volt. Magam is Buj községben szál tam meg családommal és átéltük a menekültek szomorú sorsát. Egy öreg hittestvérünk ott halt meg és temettem el. A község kiürített lakosságából többen hazalátogattak a román katonasággal zsúfolt faluba, ahol már minden zár és lakat fel volt törve, sőt az elásott holmi egy része is ki volt ásva. A román csapatok november 20-25. között többszöri eredménytelen kísérlet és nagy vérveszteségek után átkeltek a Tiszán és így november 26.-án a község lakossága visszatérhetett elhagyott otthonába, melyet feldúlva, megrongálva és összepiszkolva talált a legtöbb esetben. A faluban és a határban sok döglött lovat és egyéb ál ati, sőt emberi hul át is lehetett látni. Sok időbe és fáradságba került, míg a hívek lakható ál apotba tudták hozni házukat. Az orosz és ro-mán utánpótlás pedig napról-napra vonult keresztül a falun ál andóan emésztvén a még megmaradt kevés emberi élelmet és ál ati takarmányt. Az orosz katonai parancsnokság az embereket (férfiakat nőket vegyesen) ál andóan munkára (robotra) hajtotta. Lassan a németekkel elmenekültek is kezdtek visszaszállingózni.

– 149 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Buj községből történt visszatérésem után az egyházi és iskolai épületeket látogattam meg. Ezeknek belső berendezését szétdúlt ál apotban találtam meg. Sok minden hiányzott már ekkor ezekből. Közben öreg lelkipásztorunk Baráth Imre ekkor már haldoklott Nyíregyházán, ámbár felesége szüleinél gondos ápolásban részesült. 1944. december 8.-

án Baráth Imre gávai református lelkipásztor 30 évi gávai és 40 évi rendes lelkészi szolgálata után 66 éves korában nagyon elhagyott körülmények között (csak felesége volt mellette) szeretett gyülekezetétől távol Nyíregyházán elhunyt. Temetése december 10.-én volt a legegyszerűbb módon. Koporsóját szinte lopva kellett a temetőbe kivinni. Haláláról és temetéséről a gyülekezet csak utólag értesült. December 11.-én gyalogszerrel indultam Nyíregyházára azzal a cél al, hogy a beteg Baráth Imre lelkipásztorunkat hazahozzuk gyülekezetébe, de már akkor későn volt.

Baráth Imre halála után az Esperes úr engem Gáváról Vencsellőre helyezett át segédlelkésznek, a gávai gyülekezet helyettes lelkészéül pedig Oláh Károly paszabi lelkipásztort nevezte ki. Megindult az új lelkész megválasztásának folyama. Pár napig még Gáván maradtam az egyházközség irat- és levéltárának számbavétele és kimentése végett. December 19.-én Vencsellőre távoztam az oda még vissza nem tért lelkész helyettesítésére. Vencsellőn 1945. január 26.-án a sváb lakosság munkabíró tagjainak összeszedése alkalmával tévedésből és erőszakkal engem is fogságba vitettek az orosz katonák és vinni akartak Oroszországba. Az egyházközség gondnoka és néhány presbitere, hívei egyrészének közbenjárására egy hétig tartó fogság és meghurcoltatás után Szerencsről éppen a bevagono-zás előtt szabadonbocsátottak az oroszok. A többi foglyokat elvitték. Ez a hét volt életem egyik legnehezebb hete. Szerencsen a kaszárnya épületben 36-40-en voltunk egy szobába bezsúfolva, ahol magunk kosztján, barbár viszonyok közt tengődtünk.

A gávai református egyházközség 1945. február 18.-án meghívás útján engem vá-

lasztott meg lelkipásztorának a másik jelölt Futor Béla toldi lelkésszel szemben. Február 22.-én tértem vissza a gávai református gyülekezetbe s azóta mint helyettes lelkész látom el gyülekezetünkbe a lelkészi teendőket.

Az egyházközség elveszett ingóságaiból eddig úgyszólván semmi sem került vissza

és nincs is rá kilátás, hogy vissza fog kerülni: Iskolánkban 1944. december 5.-e óta folyik a tanítás, eleinte Kriston Géza helyettes tanító, majd február 1.-én visszatért tanítónőnk vezetésével. Az iskolaköteles gyermekek eleinte nagyon kevesen látogatták az iskolát, ké-

sőbb valamennyivel szaporodtak. Jelenleg a beírottaknak kb. 50 %-a látogatja az iskolát.

Ez év április hónapjának elején minden elmenekített ingóságából kifosztva Terjék József igazgató kántortanítónk is hazaérkezett katonáskodásából, és azóta a két rendes tanerőnk vezeti és végzi az iskolai oktatást.

Ez év elején egy harangot haranglábra helyeztetett az egyházközség előljárósága, majd e sorok írójának visszatérése után a gyülekezet közös erővel fogott hozzá a felrobbantott templom romjainak eltakarításához, amit már jórészben el is végzett, sőt a temp-lomajtó tetőzetének új áépítése is befejezés előtt ál . A gyülekezet e célra eddig kb. 15.000

Pengőt adományozott. A gyülekezeti élet a kiürítés ideje alatt részben szünetelt azóta azonban lassan bár, de minden gyülekezeti életnyilvánulás kezd régi formájába visszatér-ni. Istentiszteleteink helye az egyik iskolai terem.

– 150 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Az egyházközség mintegy 240 katasztrális hold földingatlanaiból eddig még nem igé-

nyeltek és nem is sajátítottak ki semmit sem a most keresztülvitt földreform során, de ezeknek az ingatlanoknak a hasznosítása sok nehézségbe ütközik.

Istennek áldása legyen nemzetünk s benne egyházunk ma még bizonytalannak látszó

jövője felett.

Gáva, 1945. június 17.

Farkas Imre

helyettes református lelkész

Geszteréd

Geszteréd anyaegyházközség, Bököny leányegyházközség Érpatak-Abapuszta fiókegy-

házközségekkel a lehető legsúlyosabb mértékben vette ki részét a mostani háború megpróbáltatásaiból. Oka volt ennek az a körülmény, hogy községünk területén 12 napos súlyos harc fejlődött ki a németek és a felszabadító orosz erők között. A harc október 20.-án délután 3 órakor kezdődött és november 2.-án reggel 5 óráig tartott. Az erős tüzér-ségi tevékenység miatt nemcsak községünket, hanem egyházunkat is igen súlyos károk érték. Igen súlyos mértékben megrongálódott templomunk tornya és tetőzete. Iskolánkat, valamint tanítói lakásunkat is érte károsodás. Templomunkat és iskolánkat és tanítói lakásunkat ért épület károsodás mértéke a jelen pil anatban érvényes árok szerint kb.

70.000 pengő.

Templomi felszereléseink közül teljes egészében megsemmisült 2 db. úrvacsorai tál-ca, 2 db. ezüst kehely, valamint 6 db. abrosz, és úrasztalterítő. Az egyházközség irattárából elveszett teljes egészében a presbiteri jegyzőkönyv 1934-től 1944. októberig.

Az 1944. évi pénztári könyv, gondnoké is és az iratoknak is 40 %-ban.

Az iskolai felszerelések közül megsemmisült 5 db. 6 személyes iskolai pad, a katedra, a dobogóval, a fogasok, az összes képek, térképek, a teljes tanítói könyvtár a szekrénnyel együtt.

A súlyos harcok alatt az egyháztagok az úton maradt segédlelkésszel együtt, igen sokat szenvedtek. Lakásukat el kellett hagyniok, éjszakáikat szabadban kellett tölteniök a hideg esős őszi időszakban. Anyagi károsodásuk ennek következtében jószágban, ruhá-

zatban és házi felszerelésekben igen nagy mértékű.

Ilyen körülmények után vette át itthon maradt segédlelkész a lelkipásztori hivatal vezetését november 8.-án, s minden igyekezete arra irányult, hogy sokat szenvedett egyhá-

za tagjait személyes ráhatásaival, tespett aléltságukból felrázza és a jobb jövendőbe vetett reménységöket erősítse.

Iskolánkban a tanítás minden nehézség ellenére, s az elmenekült tanítónő dacára is már november 20.-án megkezdődött, először segédlelkész, később megfelelő helyettes alkalmazásával és szakadatlanul tartott az egész iskolai éven át.

– 151 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Első sorban kellett volna mondanom, de itt említem meg, hogy az orosz előrenyomu-lásnak egyházközségükben 2 halálos áldozata van.

Jelentésem tudomásul vételét kérve maradtam a Főtiszteletű és Méltóságos Püspök

Úrnak

Geszteréd, 1945. június. 14.

Szabó Jenő

helyettes református lelkész

Ibrány

November hó 1.-én délután 5 órakor jöttek be a román csapatok. Éj el szabad rablás, fosztogatás volt, magát a lelkészt is összes fehérneműjétől, pénzétől és értékesebb tárgyaitól megfosztották. 5 hétig a Tisza partjánál nagy harcok voltak, de a község egyház épületeiben semmi kár nem történt ellenben az iskoláknál az összes melléképületet lerombolták, fedezéknek elhordták, kályhákat összes levezető csatornákkal elvitték. Ami megmaradt azt maga a lakosság elhordta és feltüzelte, az egyház földjéről mintegy 150 mázsa 30 éves akácfákat. Istentiszteletet még a harcok idején is megszakítás nélkül végeztem, a temetést többször golyózáporba. Egyház irattárát, szertárát, edényét nem bántották, egyedül az író-

gépet vitték el. Iskolánkban a tanítást egy hónap kivételével megtarthattuk. Egyháztagoknál hősihalottak voltak, de a lakosságnál nem. Gyakori fosztogatások voltak magtáramból minden élelmet, terményt díjtalanul elvittek. Éj el sokat felzavartak, orosz partizánok la-kásom feldúlták, lakásomból kiüldöztek 10 nap éjjelre a szomszédokhoz menekültem. De minden megalázást türelemmel viseltem. Gyülekezetem tagjaival ál andóan összeköttetés-be voltam, akik sokszor megmentettek sok zaklatások között.

Elmenekült tanítónők visszajöttek akiket már igazoltak is, még 3 férfi tanító katona, ha élnek fogságba vannak. Egy tanítónő Bodnárné Takács Margit volt itthon február vé-

gén, de visszament a Főjegyző férjéhez Tapolcára, többször felhívásra ál ását nem foglalja el így július 1.-én lemondottnak fogjuk tekinteni.

Lassan a sebek begyógyulnak, minden megpróbáltatást elfeledünk, végzem hivatáso-

mat ahová a jó Istenem beállított, amit reám bízott.

Egyházamtól az összes földet kiosztották, lelkészét, kántorét is, most itt ál unk koldus szegényen egyedüli jövedelmem a stóla, amiből tengetem életemet.

Ibrány, 1945. június 16.

id. Szondy István

lelkipásztor

– 152 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Kállósemjén

Községünk a Kolozsvár-Bodrogkeresztúri bitumenes útburkolattal el átott, hadi felvonulás céljára épített országút és vasút mellett fekszik. Nyíregyházától keletre, 20 km-re, Nagykálló és Nyírbátor között. Így a hadi események középpontjába került. Már 1944 nyarától kezdve szakadatlan 2-3-4 soros oszlopban éjjel-nappal áradott községünkön keresztül az Erdélyből visszavonuló német, majd magyar hadsereg s az ugyanonnan menekülő lakosság végel áthatatlan tömegben. Szeptemberben fölöttünk dübörgött át a Debrecent és más városokat bombázó repülőraj, az égen kigyúltak a Sztalin gyertyák s köröskörül ide látszott Szatmártól Debrecenig az égő és kivilágított városok lángja. Lakosságunk éjfélekig pincébe töltötte az éjszakát a rádió és harangok riasztására. Októberben a menekülők és a visszavonuló hadigépek torlódása minden képzeletet felülmúló és életveszélyes formát öltött. Október 15.-én a presbitérium megbeszélést tartott s ezen elhatározta, hogy az anyakönyveket és számadásokat a templomba az orgona alá ásatja el, a klenódiumokat az ugyanott levő ládában helyezi el. Október 17.-én a községi főjegyző az intelligenciát ösz-szehívta s közölte, hogy a kiürítési készenlétet rendeltek el, a propaganda, a sok menekült, éjjelről-éjjelre tele volt velük a paróchia, sőt a szénapadlás is.

A nők és lelkipásztorok bántalmazásáról szóló rémhírek végre is olyan pánik han-

gulatot idéztek elő, hogy amidőn a főjegyző intézkedésére október 18.-án este kirendelt ökörfogatok érkeztek udvarunkra, két sertésünket levágva, lisztet, ruha és ágyneműt ösz-szecsomagolva, egyéb háztartási tárgyat 3 gödörbe a földbeásva, a bútorokat, befőtteket, függönyöket a jó szomszédok között megőrzésre kiosztva, reggel 7-kor (október 19.-én) csatlakoztunk ökörfogatainkkal az útrakelt menekülőkhöz feleségemmel, 3 leányommal, 2 fiammal, idemenekült 2 sógorommal és 2 gazdálkodóval. A könnyező szomszédoktól s a kedves otthontól nehéz volt a megválás. Itt maradt beteg húgom s az őt ápoló, családtagnak számító lányunk. Az itt maradtak a bútorokat kezdték széthordani, Egri József harangozó az elkészített anyakönyveket vitte elásni s mi elindultunk észak felé, a Tisza felé.

Körös-körül zúgó ágyúdörgéstől kísérve. Karavánunk mintegy 15 szekérből állott. Főjegyző (Fesztóry Sándor), postamester (özv. Csubay L-né), főintéző (Kölgyessy László), római katholikus lelkész (Demeter L.), orvos (Dr. Bereczky J.), tanítók (Csobay J., Hujbert S-né), kereskedő (Fodor M.), református lelkész (Farkas L.) voltak útitársaink. Estére Kemecsére értünk, ott Molnár Sándor, 20.-án este pedig Porzsolt Ferenc dombrádi lelkész testvérünk adott szál ást. 21.-én Dombrádról ponton-hídon keltünk át és Sárospatakon keresztül 23.-án Erdőbényefürdőre érkezve ott telepedtünk meg egy hétre, várva a fejleményeket.

Az volt az általános vélemény, hogy a Tiszánál eldől a hadjárat sorsa s mi rövidesen haza-

érkeztünk.

Községünkbe október 20.-án délután tört be 3 orosz harckocsi. A támadás megle-

petésszerűen jött. Az utakon menekülőket legázolta. Nyomukban összetört kocsik, au-tók, lovak és emberek roncsai maradtak. 21.-én bevonult a lovas kozák előőrs csapat s a hátráló németeket kiszorította. Ezek tűz alá vették a községet s ettől kezdve 12 napig volt

– 153 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

a falu a támadás és az ellentámadás tűzvonalában. A rettegő lakosság ez idő alatt pincékben rejtőzött, részben, főleg asszonyok és leányok a tanyákra és szőlőkbe menekültek.

Két nap múlva a német ellentámadás sikerrel járt, községünket hatalmukba kerítették.

A visszavonuló kozákok 5 embert agyonlőttek. Első volt az itthonmaradt Homoródi Endre római katholikus kántortanító és sógora, aki hozzámenekült, a további áldozatok között van Domokos István, hitünk cselédje, ki a szomszéd özvegy asszony házára vigyázott s egy ott rejtőzködő idegen, az ötödik Bakay szőlő kezelő volt. A német megszállók tornyunkat megfigyelő helynek használták, az úrasztalát összetörték, az orgona sípjait kiszedték, mintegy 50 db-t megsemmisítettek. A templomkertbe gépkocsikat állítottak be, a kapu déli kőoszlopát kidöntötték, az úrasztali terítőket széttépték, részben kapcának használták.

A paróchián sebesülteknek kötözőhelyet állítottak fel. Egy heti heves ostrom után az orosz sereg felülkerekedett. A harcok hevességét mutatja, hogy minden udvaron, kertben, minden dűlőút és árok mellett a lövészgödrök és ágyú ál ások ezrei épültek. Minden talpalat-nyi földhöz görcsösen ragaszkodtak s a végsőkig védték. A templomnak szánt lövedékek az ablakokat törték be, 16 db-t, a paróchia udvarán s kertjében robbantak, a déli szomszéd házát telibe találták, de sem a torony, sem a templom, sem a paróchia csodálatos módon meg nem sérült, csak gránát szilánkok lyukgalták át. Ellenben a római katholikus és görög katholikus torony több találatot kapott, úgyszintén a görög katholikus papi lak és iskola és a község 2 iskolája is. A mi iskolánk is sértetlen maradt. A harcok hevességét mutatja az is, hogy az 1945 áprilisában elrendelt kihantolások után a görög katholikus templom mellé az utak és árkok mellé eltemetett a helyszínen meghalt katonák száma a 175-öt elérte. Ebből 80 német, 75 orosz és 20 magyar katona volt. A temető dél nyugati részén 5 közös tömegsírban temették el őket. Május utolsó vasárnapján, a hősök ünnepén a református, a római és görög katholikus lelkészek az egész falu jelenlétében gyászistentiszteletet tartottak ott a helyszínen. Himnusz, Szózat, temetési énekek, gyászszertartások és a főjegyző gyászbeszé-

de képezték a megható temetést.

Gyülekezetünk vesztesége a harcok alatt: Oláh János presbiter halála, aki aknaszilánk-tól találva hosszabb szenvedés után november 8.-án meghalt. Séra Mihály presbiter, akit szekérrel robotra hajtottak el az oroszok s november 28.-án halottan érkezett Nyíregyhá-

záról haza. Nyeste József 19 éves ifjú, akit menekülés közben testvérei és közvetlen mellette álló barátai közül egyedül talált el egy akna Pásztón, s december 16.-án azonnal meghalt.

Haza hozták szülei s itt március 8.-án temették el. Domokos Mihály 78 éves atyánkfiát is akna érte, egyik szemére megvakult, de szerencsésen meggyógyult. Más veszteségünk nem volt. Anyagiakban azonban a háború mindenkit egyformán sújtott. Nincs senki, aki baromfiait, sertéseit, teheneit, összes lovait, ruháját, lábbelijét és ágyneműjét részben, vagy egészben el nem veszítette volna. Legtöbb gazda egy tehenet s esetleg egy kocát tudott csak megmenteni. Tavasszal összefogtak s úgy szántottak.

Egyházunk legfájóbb vesztesége, hogy elásott anyakönyvei közül 4 db. 1808-1887-ig érthetetlen módon elveszett. Az úrasztali terítők egy vasárnapi zöld és egy úrvacsorai fehér abrosz kivételével elvesztek (10 db.). A kelyhek és keresztelő edények sértetlenül maradtak meg. A paróchiális könyvtár 2 kötete: Révész Egyháztörténet és az Aranykönyv elveszett.

Ugyancsak eltűnt néhány évi nyugta és a tűzbiztosítási kötvény. Egyéb irattári és könyvtári

– 154 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

anyag a számadási könyvekkel együtt s a lelkipásztor közel 600 kötetes könyvtárával együtt csodálatos módon megmaradt. Pedig a paróchia katonai szál ás, mosó és vasaló üzem is volt orosz részről, s a bennmaradt könyvek és nagyobb bútorok mégis megmaradtak.

A németek kórházat rendeztek be benne.

A külső épületek közül a sertés és tyúkól deszkáit, templom és paróchia deszkake-rítését hordták el és részben tüzelték fel a katonák. (a németek) A kerítések hossza 100

m körül van. A kár mai értékben, ha deszka és üveg, meg szeg található volna 15-20.000

Pengő lehet.

Háborús fájdalmas veszteségünk, hogy derék, nemes lelkű s tehetséges 28 éves ta-

nítónk Szabó Péter Kisbodakon katonai szolgálat közben, valószínűleg aknától hősi ha-lált halt. Felesége és 3 pici árvagyermeke maradt. Tanítónőnk Fodor Ilona ideiglenesen a nagykállói református népiskolánál tanított s így tanítók nélkül maradt iskolánk erre az évre, 1944/45-re a községével s a római és görög katholikussal kooperálva működött, részben ideiglenes, nyugdíjas és ideosztott tanítók vezetése alatt.

Én magam családommal együtt 6 heti keserves vándorlás alatt, hideg esős időben

sokszor a padlón, szénás padláson, nyitott fészerben aludva, Szalonnán az iskolában 2 hetet töltve Garamszentgyörgyre jutottam el ökör szekéren. Derék jó, bibliás református népe szeretettel fogadott élelmiszerrel el átott. Súlyos megpróbáltatás várt itt ránk, kü-

lönösen a gyengébb idegzetű nőkre. A téli arcvonal itt a Garam partján merevedett meg közel 3 hónapig a tűzvonalban voltunk. A nyugati parton a németek, a keletin az oroszok voltak. Kis bérelt szobámban a háziakkal együtt 14 voltunk. Kertünkben orosz aknavetők, mögöttük orosz ágyúk serege, házainkban harcoló katonák. Éj el-nappal ál andó ágyú és géppuska tűz. Az udvarra kilépni is életveszélyt jelent. Sógoraimat, 16 éves fiamat robotra viszik a Garampartra lövészárkot ásni. Csikorgó hidegben 70-90 cm-es fagyott földet csákányoztak. A német ál andóan lőtt. Naponta 1-2 halott a robotolók között. Temetni nem engedtek. De ágyútűzben kereszteltem és házi istentiszteletet tartottam. A templom s főleg a torony sok találattól használhatatlanná lett. Néhányszor pergőtűz zúdult a falura.

Egy ép ház nem volt benne. Egyik pár ökrünket be kellett szolgáltatni. Távozási engedély nem adtak. Végre a nagy tavaszi támadás előtt Léva és a többi Garamparti község kiürítése idején március 3.-án utazási igazolványt kaptunk. Csípős hidegben, szekerünkre a kiutasí-

tott székely útőrök 1-10 éves és 12 gyermeket felszedve indultunk el. 10 nap alatt Hatvanig vergődtünk el. Itt kellett hagynunk szekerünket, ökrünket, tehenünket s egy mozdony fűtő-szenes kocsiján, majd tehervonattal 25 db. terebélyes csomaggal gyakori átszál ás és ácsorgás mellett Debrecenbe, onnan postakocsin Nyíregyházára s innen végül március 15.-én egy lovas stráfszekérrel egészségesen hazaérkeztünk Semjénbe. Közeledésünk híre megelőzött. Útközben értünk jövő szekérrel találkoztunk. Domokos Miklós kurátorunk jött elénk, a szekéren Nyeste Istvánné főgondnoknénk nyújt felénk élelmiszert és frissítő

italt. Itthon ajándékok, látogatók serege, könnyes, mosolygó arcok teszik felejthetetlenné a találkozást. Vasárnap zsúfolásig megtelt templomban meghatott zokogó emberek érzik a Lélek áradását. Pásztor és nyáj újból egymásra talált. „Kik az Istent szeretik, minden ja-vukra van.” A romokon megindult az új élet. Távollétem alatt is miden vasárnap megtartották az istentiszteletet. Szabad Károly nagykállói segédlelkész jött ki legtöbbször Porzsolt

– 155 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

István esperes jóindulatú intézkedésére. Máskor Helmeczy Adolf presbiter, Nyeste Géza helyettes kántortanító végezték a szertartást. Domokos Miklós fuvart, Helmeczy el átást adott s így vált lehetővé, hogy vasárnap egy akarattal együtt valának a templomban az Úr követői. Soli deo gloria.

Kállósemjén, 1945. január 1.

Thamó Béla,

református lelkipásztor

Kemecse

Az egyházközségek háborús történetének összeállítását elrendelő 4300/1944. számú püs-pöki körlevelet csak ma kaptam meg, ez teszi indokolttá késedelmemet.

A kemecsei református egyházközség és iskolák 1944. évi szeptember elejétől, a hábo-rú befejezéséig szóló rövid történetét, a következőkben vázolom:

Az 1944. év megpróbáltatásos, háborús nyara után, szeptember hó 4.-én kezdtük a

tanítást. Tanítóink közül Jónás Ferenc igazgató kántortanító és iskolánkkal cooperáló köz-ségi iskola tanítója Juhász Lajos, még az év tavasza, illetve nyarán, katonai szolgálatra hí-

vattak be, tantermeink közül három május hó elejétől katonai beszál ásolásra lett igénybe véve, így osztály összevonással, váltakozó rendszerrel indult a munka. Október 15.-ig a mindennapos légiriadóktól zavartan, de folyt a tanítás. Október emlékezetes 15.-e után felbomlott a rend és kezdődött a fejvesztettség. Menekülő karavánok érkeztek Erdély felől már előzőleg is, de október 15-22.-ig terjedő héten a szomszédos és saját megyénkből is.

A menekülés lázbetegsége harapódzott. Mindenki megmozdult. Október 17.-én eltá-

vozott Nyerges Jolán tanítónő, október 20.-án Könczey Albert tanító családjával, október 21.-én az elvonuló utolsó katonai különítménnyel elment Kutasy Margit tanítónő.

1944. október 22.-én vasárnap hajnalban bevonult a községbe az első orosz csapat.

Négy napi ittlét után, 26.-án reggel kivonultak, s aznap délelőtt 10 órakor megérkezett a felderítő magyar járőr, - délben és délután pedig magyar és német csapatok vonultak be.

Azonban csak pihenőt tartottak, másnap délelőtt 10 órakor elvonultak. Velük elmentek a még itt maradott tisztviselők, köztük Bacsó Irma tanítónő, Mikecz Gábor egyházközségi főgondnok és Pethő Antal gondnok, meg a falu lakossága közül is többen. A falu népével sorsában osztozandó, csak ketten maradtunk, a római katolikus lelkész és én, feleségemmel.Október 28-30. napokban a német utóvéd csapatok hidakat, vasúti épületeket, berendezéseket robbantottak, ipari üzemeket, raktárakat gyújtottak fel. Ál andóan ismétlődő detonációk reszkettették, fekete füst borította a szomorú őszi eget és a lelkeket.

Október 31.-én reggel ismét megjelentek az orosz előőrsök, majd a délelőtt folyamán sűrű tömegekben érkeztek a harcoló csapatok. A német utóvédek a falut félkörben öle-lő Lónyai csatorna túlparti töltése mellett állottak. Megkezdődött a harc. Október 3l.-én

– 156 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

a déli óráktól november 2. hajnaláig szüntelenül dörögtek a falu különböző pontjain és a kertekben felállított orosz ágyúk. A német fegyverek egyre gyengülő hangon válaszoltak. A nagy ágyúzás aránylag kicsi kárt okozott. Két ember, mindkettő református, életét vesztette, hatan megsebesültek, néhány lakóház találatot kapott, de tűz nem ütött ki, pár db. jószág elhullott. A lelkészi kertbe több gránát esett, de sem a lelkész laknak, sem a templomnak baja nem történt.

A harcoló orosz csapatok november 3-án tovább vonultak, s ekkor vegyesen orosz és román csapatok érkeztek a községbe. Három és fél hétig községünkben volt a román főhadiszál ás. Mintegy 8000 katona volt elhelyezve, s a legkisebb ház is zsúfolásig tele volt.

Közben, november 10.-én felállíttatott községünkben, mint járási székhelyen, az orosz katonai parancsnokság, s megkezdte a közigazgatás megszervezését.

November 27.-én elvonult a román főhadiszál ás Tiszalökre. Ezután az utánpótló csapatok jöttek, de már nem olyan tömegben. December 10. után, amikor az utánpótló csapatok is tovább mentek, már csak az orosz katonai parancsnokság maradt itt, természetesen átvonuló kisebb-nagyobb csapatok egészen 1945. évi február közepéig, beszál tak pár napi pihenőre. Azóta nagyobb csapatok nem jöttek a községbe. Jelenleg 50 főnyi helyőrség van itt, egy kapitány, meg egy politikai megfigyelő parancsnoksága alatt.

Istentiszteletet 1944. október 22-től november 5-ig nem tarthattunk. Ezalatt naponként bejártam majdnem az egész falut, a harcok három napjának kivételével, s úgy érzem, hogy lelkipásztori munkám soha szükségesebb, áldottabb és eredményesebb nem volt, mint ezekben a napokban. November 5. óta a hétköznapi, vasár-és ünnepnapi istentiszteleteket zavartalanul tartjuk.

Iskoláinkban a tanítást 1944. december hó 1.-én újra megkezdtük. Mivel tanítónk nem volt, Ficser László tanítóképzős és Simon Erzsébet keresk. érettségizett tisztviselőnő kezdték meg a munkát. Mivel mindketten római katolikus val ásúak a val ás és ének tanítást magam végeztem, a kisegítő helyettesek munkáját irányítottam és ellenőriztem. Január kö-

zepén bekapcsolódott a tanításba Szilágyi Erzsébet református tanítóképzős is. Majd Bacsó Irma tanítónő február elején, Könczey Albert tanító február végén, Kutasy Margit tanítónő

március 2.-án megjövén, március 1.-én három rendes tanítónk átvette a tanítást. Május 12.-től a távollévő községi iskola tanító helyettesítésére a tanfelügyelőség Bizóné Szilvasán Erzsébet ál ami tanítónőt, aki református val ású, kirendelte, így jelenleg négy tanító tanít váltakozva délelőtt és délután, mert csak két tantermet tudtunk úgy ahogy berendezni.

Épületekben jelentékenyebb kár nem esett. Templom, lelkészlak, tanító lakások sértetlenek. Iskola épületeink és tantermeink a katonai beszál ásolások miatt igen megrongálódtak.

A lelkészi hivatalban, eltekintve, hogy az irattárt kiszórták, s elrendezésére időm még nem volt, minden hiány nélkül ál . Kegyszereink, anyakönyveink sértetlenek, hiánytalanok.

Iskoláink berendezése azonban 75 %-ban megsemmisült. A 145 iskolai padból 43, a 8

szekrényből 3, a 6 katedrából 2, 8 táblából és ál ványból 2 maradt, mind rongált ál apotban, szék nem maradt egy sem, minden hiányzó darabot eltüzeltek a beszál ásolt katonák, a románok, a tanítói könyvtárból pár db. maradt, az ifjúsági és segély könyvtár teljesen megsemmisült. Iskolai anyakönyvek, naplók, amelyeket beton pincében zár alatt biztonságban gondoltunk elhelyezettnek, széttépve, rongyaikban vannak. A természettani és természet-

– 157 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

rajzi szép kis szertárunk elpusztultak. A nagy iskola épület ablakszemei majdnem mind kitörve sértetlenek.

Iskolánk képe siralmas, vesztesége pótolhatatlan. De Isten meghagyta magát az életet, a hitet és munkalehetőséget, tehát a jövőt! Áldassék neve a romokban, segedelme az épí-

tésben”

Kemecse, 1945. július 4.

Molnár Sándor

lelkipásztor

Kisléta

Kisléta községébe az első orosz járőrök 1944. évi október 22.-én délelőtti 11 órakor érkeztek be. Átkutatták a falut s miután felfedezték a máriapócsi erdőben állomásozó német tüzérséget, lóhalálában visszavágtattak Nyírgelse határában várakozó csapataikhoz. E nap esti óráiban a német tüzérség ismét visszatért községünk területére s belőtte magát. Ezzel egy teljes hétig tartó harc keletkezett a községben s területén. Lakosságunk javarészben bunkerben húzódott meg s félelmes napokat élt át. Sokszor vették ágyútűz alá a falut az orosz tüzérütegek, nem egy ház kapott telitalálatot. A német tüzérség főmegfigyelője templomunk tornya lévén, a szovjet ágyúlövegek legnagyobb része a templom környéké-

re hullott. Október 23.-án a lelkészlak pincéje, egyben az egyházi magtárja tüzérségi lö-

vegtől telitalálatot kapott. A pincében tartózkodott Baráth Mihály lelkipásztor családjával, azonkívül vagy négy család tagjai. A löveg srapnel szilánkjaitól bezúzódtak a lelkészlak ablakai, megrongálódott a tetőzet, a falak, emberéletben kár nem esett. Más srapnel a templom udvarán explodált, a templom összes ablakait összezúzta. Találat érte a torony oldalát is, de nem történt jelentékenyebb kár. A harc éjjel-nappal tartott. Harciszünet idején Baráth Mihály lelkész felkereste híveit, vagy azok keresték őt fel, minden esetben lelkesedést, erősítést adott, de vett is aggódó embertársainak, akikkel a közös bajok átélése még erősebb szálakkal fűzték oda. Nem tudott elmenekülni azok közül az emberek kö-

zül, kik lelkivezérükül választották, velük kívánt szenvedni s átélni a teljes bizonytalan jö-

vőt akkor, mikor a vezető elem tagjai úgyszólván mind elmenekültek. Nyugodtan helyén maradt s erre igyekezett rábeszélni embertársait is. A harcok idején elrejtette lelkész gondos hitvestársával az egyházi, értékes klenódiumokat, régi könyveket s így sikerült azokat megmentenie. A harc utolsó napján az eddig példásan viselkedő német megfigyelők feltörték a lelkészlakot s a még ott található értékeket mind elrabolták, ugyancsak feltörték a rögzített templomi perselyt, az úrasztalán kártyáztak, egyes orgonasípokat elrontottak.

Október 31.-én délelőtt 11 órakor jelezte az orosz tüzérség egynéhány belövéssel, hogy a falut, melyet előző éjszaka a németek csendben elhagytak, utcai harc nélkül megszál ja.

A bevonuló orosz katonákat a lakosság lakásán fogadta. Fellélegezve jött fel családja tagjaival lelkipásztor is, akinek lakását a beözönlő szovjet katonák már a németek által feldúlva és

– 158 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

kifosztva találták. Még tartott a falu megszál ása s azon való átvonulás, mikor a lelkészt gö-

rög katholikus val ású embertárs temetésére hívták, amit ő jókedvvel teljesített. Néhány nap múlva az emberek igen nagy megnyugvására, megszólalt a harang, a béke szava s a vihar után templomba sereglett hívek, pásztorukkal élükön, hálával eltelve énekelték: Dicsőség, dicséret, tisztesség és hálaadás…

Kótaj

1944. október 20.-ig nem történt semmi. Lelkipásztor hívei kérésére október 18.-án elhagyta gyülekezetét, miután az egyház értékeit, klenódiumokat, anyakönyveket és adó-

könyveit biztonságba helyezte.

1944. év október 20.-án reggel megérkezett az első orosz csapat. Lelkész lakásán mindent átkutatott és az ablakon kiszórva a lelkészi hivatalban levő könyveket és iratokat az egész lakást irodának rendezték be. Október 31.-én Berencsi Mihályt, az egyház volt harangozóját bomba szilánk érte, sebébe két nap múlva belehalt. November 3.-án éjjel […]

egy 22 éves leánytestvérünket szorongatott helyzetéből való menekülése közben agyonlőtték. Több haláleset nem történt sem sebesülés. Az egyház kántora Szabó Gyula ál ami népiskolai helyettes igazgató szintén elmenekült még október 18.-án. Az egyház presbiterei és hívei részben elmenekültek a közeli falvakba részben itt maradva élték át a nehéz eseményeket. November 4.-én a csapat eltávozott és november 9.-én jött a másik csapat.

A lelkészi lakás ismét parancsnokság helye lett, a melléképületeket a Tiszavidékről kitelepített családok foglalták el.

Itt tartózkodásuk alatt az istentiszteleteket megtartották egy-egy presbiter vezetésé-

vel. Levéltár, parókhiális könyvtár, jegyzőkönyvek összegyűjtésében és megőrzésben nagy érdemei vannak Nagy Józsefné harangozónak. Templom ép, lelkész lakáson lényegtelen a kár, úgy szintén a melléképületekben is. Úrasztali terítőkből használhatatlan régi darabok tűntek el. Irodából egy álló íróasztal és egy zománcozott Rekord gyártmányú kályha veszett el. A lelkészi hivatal iratszekrényét, melyet a többi bútorokkal december 17.-én vitték el Kemecsére, lelkész visszahozta néhány bútorával együtt. Az irattárból pár évfolyam, hivatalos lapból szintén hiányzik. Parókhiális könyvtárból pár kötet, adókönyvekből az ellenőrző könyv, jegyzőkönyvekből már több évi hiányzik.

Parókhiális könyvtárból hiányzik: 7-ik, 9-ik, 23-ik kötet.

Zsinati jegyzőkönyvekből hiányzik: nem hiányzik semmi.

Egyetemes konventi jegyzőkönyvekből hiányzik: 1926., 1930., 1943. évi.

Kerületi jegyzőkönyvekből hiányzik: 1937., 1940. évi.

Egyházmegyei jegyzőkönyvekből hiányzik: 1931., 1932., 1933., 1939., 1940., 1941., 1942. és 1943. évi.

Kótaj, 1945. július. 13.

Kónya Gábor

református lelkipásztor

– 159 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Lázári

Most van alkalmam, hogy Lengyel Ferenc testvérem útján, aki élőszóval bővebben beszá-

mol a községünkben történt szomorú dolgokról életjelet adjak magamról s kicsiny egyhá-

zamról.

A kegyelmes Isten megtartotta egyházunkat, engem is feleségemmel együtt, mert két fiam egyik a leventékkel, másik, mint pécsi hadapródiskolás, még múlt év október elején

„eltávoztak”, ismeretlen helyen vannak jelenleg is. Ugyancsak akkor távozott el mindkét földesurunk is, bár ne tették volna! Teljesen semmi nélkül maradtak, amiben nagy részük volt a lakosság legnagyobb részének is! Bár Kanizsai folyó év március 23.-án visszatért feleségestől, földjét mind elvették, őt magát azóta ügyészségi fogságban tartják. Méltóztatnék, ha lehetséges szabadon bocsátása ügyében közbenjárni a kormánynál! Egyházunk kisebb kárt, kultúrházunkhoz beszerelt deszkák, drót, takarmány, elvitelét szenvedett, legnagyobb kár s veszteség: két Földes urunk „nincstelensége” , akiknek támogatása nélkül kicsiny egyházunk jövője s fennmaradása lett teljesen bizonytalanná. Hisszük, hogy az Úr visszaadja Őket minekünk.

Jómagam: a nadrágosok közzül a római katholikus kollégámmal kitartottunk, alapo-

san kifosztottakká, igazi „lázárok” -ká lettünk, anyagiakban kezdhetjük „elülről”, de minden földi veszteség semmi, csak Fiainkat adja vissza az Úr mielőbb!

Híveink az áldozatkézségben lankadatlanok, bizonyság erre nézve, hogy 1944. évi

perselypénzünk: 670 Pengő , s bombakárosultaknak s másoknak: 2.000 Pengőt adhatunk.

Jelenleg is a múlt 1944. évi, kollégiumnak megajánlott Debreceni Protestáns Lap 1943.

évi 26. számú mellékletében „újabb megajánlások” címen: Egyház: 25 Pengő és 13 presbiter részéről: 86 Pengő azaz 111 Pengőt és Húsvét másodnapján perselypénzt ugyancsak kollégium javára: 30 Pengőt s 30 Pengőt pedig virágvasárnapi perselypénz címen: a Nyugdíjintézet részére küldöm készpénzben, méltóztassék illetékes helyre eljuttatni.

Kanizsai mielőbbi szabadon bocsátását ismételten kérve vagyok mély tisztelettel a Fő-

tiszteletű és Méltóságos Püspök Úrnak.

Lázári, 1945. április 26.

Tóth Jenő

református lelkipásztor

Máramarossziget

Szívem testvéri szeretetével köszöntöm Főtiszteletű Urat most, amikor Isten kegyelméből, hosszú közbevettetés után, alkalmam van arra, hogy rövid jelentést tegyek gyülekezetem-ről, gimnáziumunkról, egyházmegyémről és magamról, illetve családomról.

– 160 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Az orosz hadsereg 1944. október 18.-án délelőtt11 órakor vonult be Máramarosszigetre. A bevonulás előtt kb. 1500 lélek távozott el egyházközségünkből. Fájdalom, nemcsak tisztviselők, hanem tősgyökeres szigetiek, független birtokosok, iparosok, egyszerű munkásemberek is. Kérésem, figyelmeztetésem dacára itt hagytak a segédlelkészek is: Fazekas Gábor és Kiss Lajos. (Sőt még a harangozó is!) Az elemi iskola tanítói közül: Hrabéczyné Bartha Ida távozott el, három tanerő itt maradt: Kelemen Ernő igazgató és felesége: Szalics Ilona, továbbá Kürthy Erzsébet.

Az egyház klenódiumai, kelyhek, tányérok, terítők, keresztelő edények sértetlenül maradtak, valamint a jegyzőkönyvek és az anyakönyvek is. A levéltárat feldúlták, író eszközöket, telefont, író és sokszorosító gépet elvitték. Azokban a bérházakban, amelyekből a lakók eltávoztak, kisebb-nagyobb kár esett, ajtókban, ablakokban. Egy öt szobás lakhatatlan.

Október 18. után adventig templomunkban csak vasárnaponként volt istentisztelet.

Hétköznap a hívek nem jöttek részint azért, mert feldúlt és kifosztott házaikat féltek elhagyni, részint azért, mert a templomnak észak és kelet felé eső oldalán az ablaktáblák be voltak törve a templom melletti telefon oszlopok megsemmisítését okozó robbantások következtében. Mostanában már egyre többen vagyunk az istentiszteleteken, de a régi, kedves, szép, buzgó és áldozatkész gyülekezet nagyon megfogyatkozott. (Jeremiás Sir. I. v.) Árván maradt gimnáziumunk is! Hiábavaló volt kérésem, intésem, esküvel fogadott

kötelességteljesítésre való utalásom: az itthon lévő, katonai szolgálatot nem teljesítő taná-

rok közül nem maradt itt senki! (altiszt sem maradt.) Itt hagyta őrhelyét úgy dr. Molnár Pál gimnáziumi igazgató, mint Lengyel Sándor internátusi igazgató is. Már pedig ha ez a két ember helyén maradt volna, akkor meglehetett volna menteni a gimnáziumot is, az internátust és a konviktust, ezek gazdag felszerelését és anyagát is. A gimnázium épüle-tében lévő internátusi három helyiségben katonai élelmiszer raktár volt, ezt a kivonuló németek felgyújtották. A tűz az egész épület tetőzetét, az új és a régi épületet, az emelet padlásait, ablakokat, ajtókat, berendezést, és lépcsőzetet megemésztette. Fizikai és termé-

szetrajzi szertárunk, ha nem is teljesen, de 80 %-ban megsemmisült. A szertárak anyagát, különösen a drága fizikai eszközöket, ellopkodták és lopkodják ma is. Jóérzésű diákjaink a tolvajlást igyekeztek megakadályozni és ennek áldozatja is van. Tájnel Sándor 5. gimnazista tanuló a második emelet meglazult lépcsőjére lezuhant 1944. október 30.-án és szörnyethalt.

Nagykönyvtárunk még megvan, de mivel tetőzet nincs, az eső és hóvíz, (szerencsére eddig még nem sok volt) a szabadon álló padláson keresztül befolyik és nagy károkat tesz a könyvekben. Szerettem volna a könyvtár helyisége fölé ideiglenes tetőt csináltatni, de nincs mesterember, nincs anyag, hiszen egy darab szeget sem lehet kapni. A könyvtár ajtaját már többször betörték. Ebben a pil anatban jelenti az öreg szolga, hogy ismét betörték az ajtókat, feldúltak, összehánytak mindent. Ó! Megsemmisül ez a drága kincs is!!

Az orosz hadseregnek a városba bevonulása napján, október 18.-án, reggel gyújtották fel a németek a drága épületet, valószínűleg gyújtóbombákkal, mert az egyes termeken vé-

gig húzódó, sorozatos robbantásokat lehetett hal ani. Napokon keresztül égett a gyönyörű

épület. Oltásról szó sem lehetett. Sem egy tanár, sem egy altiszt nem volt a gimnáziumban,

– 161 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

vagy annak környékén. Ismétlem, meggyőződésem szerint, ha csak két-három ember lett volna elharapódzását meglehetett volna akadályozni, amint a fémipar iskolánál történt, ahol a visszamaradt egy tanár és egy altiszt a szomszédok segítségével a tüzet eloltva, az épületet berendezésével együtt megmentette.

Ami a tűz után még megmaradt a bútorzatból, internátusi és konviktusi berendezési tárgyakból: azokat a román hatóság elrequiráltatta, mint a konviktus konyha edényeit, evőeszközeit, székeket, asztalokat, vagy pedig a csőcselék hurcolta el. Úgy fáj a lelkem, magam előtt kell látni ezt a siralmas pusztulást, s tehetetlen vagyok vele szemben! A közös megpróbáltatás keresztjei közül ez a legnehezebb. S itt nincs senki segítségemre. Most azzal a gondolattal foglalkozom, hogy a nagy könyvtár anyagát talán a diákok segítségével, behordatom a templom egyik karzatára.

A tűzesetet jelentettem a Fonciére Biztosító Intézet szatmári főügynökségének. A vá-

lasz nem bíztató. A kötvény szerint az intézet a háborús kárt nem köteles megtéríteni. A további eljárásra vonatkozóan kérem Főtiszteletű Úr bölcs tanácsát és támogatását.

Az intézet bérházai is tetemes kárt szenvedtek a lakók eltávozása miatt. Több közülük most is lakhatatlan. Havonként alig van 500 pengő bevétele az intézetnek. A fizetni valókat nem igen tudjuk teljesíteni.

Az orosz hadseregnek a városba vonulása után két nappal a városparancsnok ezredes többek között felhívta az illetékes tényezőket az iskolák megnyitására, illetve a félbemaradt tanítás folytatására. Mi ennek nem tudtunk eleget tenni az épület leégése és a taná-

rok hiánya miatt. Ezért a magyar növendékek számára a román gimnáziumban kértem

magyar tagozat felállítását, ezt azonban a román nemzeti tanács nem engedélyezte. Két héttel ezelőtt aztán a város lakossága népgyűlésen kimondotta szovjet Ukrajnához való csatlakozást és az ukrán néptanács hozzájárult egy magyar gimnázium felállításához, szervezéséhez és megnyitásához. A gimnázium ma, február 12.-én 400 növendékkel megnyílt a volt fémipariskola helyiségében. (Vidékről még nem iratkoztak, most van folyamatban.) Az iskolát az itt maradt két piarista tanárral együtt közösen szerveztük. Fenntartója a vá-

rosi ukrán néptanács!

Elemi iskolánk a néptanács határozata értelmében az iskolai év végéig háboríthatatlanul működhetik. Aztán nem lesz felekezeti oktatás!! Február hónapra mindhárom taní-

tónk az ukrán tanács határozata folytán és rendeletére fizetési előleget kapott, a magyar kormánytól utalt ál amsegélynél valamivel többet.

Egyházmegyémből nem sokat tudok. Ami közvetve, alkalmi értesítésekből jutott

tudomásomra, az is többnyire szomorú, lehangoló nagyon. Tamásváralján, Halmiban, Tiszaújlakon, Tiszaújhelyen, Tivadarfalván, Tiszapéterfalván, Tiszabökényben, Hosszú-

mezőn, Nagybacskón, Rahón, Felsővisón, Dolhán nincs lelkipásztor. Felsővisóról Balaskó Vilmos idejött Szigetre, ő segít a val ástanításban. Técsőről Lajos Mihály, Máramarosszi-getről Kiss Lajos és Fazekas Gábor segéd lelkészek távoztak el. Szóbeli értesülés útján köz-löm, jelentem, hogy Técsőn, Visken a felekezeti oktatást beszüntették, a református val ású gyermekeket ukrán iskolákba osztották, a volt református felekezeti iskoláinknál működő

tanerőket nem vették át. A gyülekezetekkel a kapcsolatot még nem sikerült felvenni. Az egyházmegyei főjegyzőnél, Lajos Sándornál már régebben érdeklődtem az ugocsai egy-

– 162 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

háznak sorsa, helyzete felől, de választ még nem kaptam. Úgy hallom, hogy dr. Siménfalvy Árpád gondnok úr is elhagyta Nagyszőllőst.

Nem akarok az eltávozott lelkipásztorok felett ítéletet tartani, de a viszonyok ismerete folytán állítani merem, hogyha kevesebbet politizáltak volna és többet foglalkoztak volna a lelkekkel, és ha Főtiszteletű Úr és az én intelmem ellenére nem nyúltak volna zsidó va-gyonokhoz, (Igaz, hogy erre a helyi politikai hatóság több helyen kényszerítette esztelenül a lelkészeket!) akkor nyugodtan maradhattak volna helyeiken és így sok bajtól mentették volna meg magukat, családjukat és egyházukat is!

Családommal együtt nekem is kijutott bőven a megpróbáltatásból. De legyen hála

Istennek! Nem hagyott el, velünk volt a nehéz percekben, s hiszem, atyai szeretetét és segítségét nem tagadja meg tőlünk ezután sem. Feleségemet testileg-lelkileg nagyon megviselte a mostani ál apot. Szenvedett és szenved sokat a lyceum romlása miatt! Sokat aggó-

dik velem együtt középső fiunk, Józsi ismeretlen sorsa miatt. Az oroszok bejövetele előtt, október 14.-én, távozott tőlünk azzal, hogy hogy Börvelybe megy testvéreimhez. Sajnos!

Szatmárnémetinél nyoma veszett, senki sem tud róla. Kisebbik fiunk, Lajos, karácsony hajnalán érkezett haza Laciéktól, akikhez vakációzni ment még júniusban és ott rekedt.

László fiunk Istennek legyen érte hála! Nagyváradon maradt, tőle gyakran kapunk értesí-

tést, a körülményekhez képest kis családjával együtt aránylag jól van!

Errefelé kb. 3900 magyar fogoly honvéd dolgozik a vasútvonal rendbehozásán. Egyik orvostól hallottam, hogy az orvos vejed az oroszok jóvoltából haza szabadult. Ez a hír örömmel töltötte el szívünket. Remélem, kedves családod többi tagja is egészséges és a körülményekhez képest mind jól vagytok.

Dr. Molnár Pálnétól tegnap kaptam aggodalommal, siralommal teljes levelet. Nagyon sajnálom a szerencsétleneket.

Lengyel Sándorné, Isaák Jolán, pár nap óta itt van, a szolyvai fogoly táborban lévő

férje kiszabadítása érekében fáradozik.

Kedves Imre! Imádságomban nagyon sokszor viszem Isten elé életedet, munkádat,

terhedet. Kérem a jó Atyát, miszerint kegyelmével segítsen Téged a keresztek elhordozásá-

ban, hogy maradék nélkül tölthesd be hivatásodat az Ő dicsőségére, egyházunk, s népünk javára, boldogítására!

Boldog leszek nagyon, ha csak pár sorban is, választ kapok Tőled. (Ha valamit tudsz Pistáékról: méltóztass velünk közölni.)

Szeretteiddel együtt Isten őrző, védő és megsegítő kegyelmébe ajánlva, Margit szeretetteljes üdvözletét is tolmácsolva, vagyok szeretve tisztelő testvéred:

Papp József

Nagyhalász

Canonica visitatio alkalmával Nagytiszteletű Molnár Sándor lelkipásztor úr, mint egyházmegyei kiküldött utasított, hogy a „Háborús események” történetét Nagytiszteletű Esperes

– 163 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Urhoz küldjük meg. Ennek az utasításnak teszek eleget, amikor az alábbiakban adom rö-

vid történetét a nagyhalászi háborús eseményeknek, közelebbről az egyházközséget ért eseményeknek.

Az első orosz csapatrész 1944. október havában a hónap második felében vonult be Nagyhalászba.

1944. november másodikán román kötelékek vonultak be s csaknem 1 hónapig nagyobb egység maradt a községben. A harcok idején egyházi épületekben nem esett fegyvertény által semmi kár. Lövések által egy egyházi épület sem rongálódott meg. Az kétségtelenül megtörtént, hogy ezek a csapatok, úgy iskolákban, mint üresen maradt tanítói lakásokban lovakkal együtt beszál ásolták magukat. A belső berendezés tehát bizonyos fokú kárt szenvedett. Térképek, szemléltető képek nem maradtak, iskolai naplók megsemmisültek.

Az egyházközség egyik anyakönyve is megsemmisült a többit megboldogult Rácz Géza nagytiszteletű lelkipásztor úr magával vitte s azok meg is vannak. Elveszett egy db. úrvacsoraosztásnál használatos nagy cin kanna (ezt azonban lehet, hogy a civil lakosság tette).

A templomba is voltak benn önálló vál alkozásból. Pontosan még nem tudom, hogy mi maradt mi veszett el, mert leltárt még nem kaptam meg. Legnagyobb kár, amit eddig ál a-pítottunk a lelkészi hivatalban levő páncélszekrénynek a feltörése. Pénz kb. 90 pengő volt benne s az nincs is meg. Kályhák (vas) megrongálódtak, kályhacsövek, csatornacsövek eltűntek.

A háborús események hatása a gyülekezet lelkiéletében, sajnos minden kétséget kizárólag megál apítható és tapasztalható: a nagy visszaesés a mi gyülekezetükben is meg van.

A Mindenható Istennek tervei, azonban kétségtelenek az üdvösségre.

Nagyhalász, 1945. június 20.

Hadházy Sándor

református lelkipásztor

Nagykálló

A hatévig tartott, úgynevezett „második világháború” életveszélyes következményeit Nagykálló község lakosai főképpen az 1944. évi augusztus hó folyamán kezdették érezni.

Ekkor már igen gyakoriak voltak a közeli országrészeken a légi támadások s Nagykál-ló is érezte, hogy rövidesen reá kerül a sor. A gyakori légiriadó miatt a vasárnap dél-előtti istentiszteletek idejét reggel 8 órára tettük át. Istentiszteleteinket a légi riadó így is többször megzavarta: augusztus hó 20.-án elmaradt az istentiszteletet bezáró ének.

27.-én úrvacsoraosztás volt. Az istentiszteletnek csupán az első részét tudtuk a rendes időben megtartani, az úrvacsoraosztás a légiriadó elmúltával, déli 12. óra után folyt le, amelyen szemmel láthatóan sokkal kevesebben vettek részt, mintha félbe nem kellett volna hagyni az istentiszteletet. Szeptember hó 3.-án a vasárnap délelőtti istentisztelet a folyton megújuló légi riadó miatt teljesen elmaradt, csupán délután 3 órakor tartot-

– 164 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

tunk istentiszteletet. A légi bombázás veszedelmét csak szeptember hó 15.-én élte át községe, amikor is este 10. órától éjjeli 1/2 1 óráig erős és félelmes hatásokat kiváltó légi csata dúlt községünk felett. A község belterületén 12 különböző nagyságú gyújtó és romboló bomba hullott le. Legnagyobb részt a kis és nagy balkányi úton lakó református val ású lakosok szenvedték a károkat. Meggyúlt és elhamvadt Borsy Erzsébet református egyháztag háza, leégett hat gazdálkodó ember szérűs kertjében felhalmozott széna és szalma rakomány. Három ember-élet esett áldozatul, kik közül református volt: Urbin Lajos és Molnár Klára. Súlyosan megsebesült Urbin Mária, kinek jobb ke-zét szakította le a bombarepesz. Könnyebben megsebesült Molnár Klárának a kisleánya.

A paróchiához mintegy 100 m. távolságra esett le legközelebb bomba, özv. Gerembey Péterné volt nagykállói lelkipásztor özvegyének lakása előtt.

A mentési munkálatokban tevékeny részt vettek Szikszay István és Szabad Károly

segédlelkészek, kik közül előbbi a súlyos sebesült Urbin Mária kórházba szállítását is in-tézte.Fokozódott a község háborús képe a román fegyverszünet következtében. A Romániá-

ból részben fegyveresen, részben fegyvertelenül magyar földre jutott német hadsereg gyűj-tő helye lett Nagykálló. Új meg új csoportok érkezésével egyre nagyobb lett a nyugtalanság, amelyet fokozott a Székelyföldről és Kárpátaljáról menekülő lakosság átvonuló tömege.

A menekülők közt igen sok volt református egyháztag, lelkipásztor és tanító, akik leg-gyakrabban a református paróchián nyertek elszál ásolást.

A közeli harc zaja: erős ágyúszó október hó elejétől kezdve élénken volt hal ható Nagykállóban. A harcok következménye képen Nagykállóba igen sok német sebesült katona érkezett, akiket az ál ami gimnáziumban és a református központi elemi iskolában levő hadikórházban helyeztek el.

A magyar-német hadsereg az orosz hadsereggel Nagykállóban 1944. évi október hó

20.-án találkozott. Az orosz hadsereg Debrecen elfoglalása után meglepetés szerűen erős páncélos éket küldött előre a német-magyar csapatok visszavonulási útjának elzárására, amely Geszteréd felől a nagydebreceni földúton tört be Nagykállóba, ellenál ásra nem ta-láltak. Az orosz tankok legelőször a nagydebreceni út és az úgynevezett Hadak útja találkozásánál állottak meg, ahol a Margittay féle vendéglő ajtajában álló Krasznai nevű honvéd tiszt kíváncsian nézte az ismeretlen harci gépeket. Az első harcigépből felemelkedett orosz tiszt intésekkel magához hívta. A cigarettázó magyar tiszt békés szándékkal cigarettával kínálta az orosz tisztet, aki az oldalán függő pisztolyra mutogatott s azt kérte tőle.

A magyar tiszt kézbe vette pisztolyát, azzal lelőtte az orosz tisztet, aki a gépbe visszaesvén az első tank tovább indult. A második gép ugyanazon helyen megállott és megismétlő-

dött az előbbi jelenet: azaz a gépéből felemelkedő orosz katonát a magyar tiszt lelőtte.

Erre a tankok megnyitották a géppuska tüzet. A magyar tiszt a csatából megmenekült és az éjszakát a községháza óvóhelyén töltötte. További sorsa ezidő szerint ismeretlen.

A csata a község belterületén délután négy órakor kezdődött. Ugyan ez időben a budapesti rádió riasztására a harangokat félreverték. Október 20.-án éjjel páncélos csata folyt a nagydebreceni, kisfehértói és Nagy-rác utcákon, amely az orosz csapatok győzelmével végződött. A küzdelemnek kevés ember, de igen sok harcigép esett áldozatául úgy, hogy

– 165 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

még később is nehéz volt ezeken az utcákon ember és jármű részére a közlekedés a kilőtt gépek miatt.

Az orosz harcikocsik a község hét kijáratát azonnal elzárták, még aznap éjjel, de főleg másnap hajnalban tovább folytatták az előnyomulást észak, kelet és nyugat felé.

A lelkipásztor és családja a harc idején a lelkipásztori hivatal alatt levő pincében tartózkodtak. Az oroszok az épületet reggel 1/2 hét órakor szállották meg. Az utca és szobaajtókat betörték, szekrényeket felfeszítették a kifosztották. A pincébe először egy orosz tiszt lépett be, pisztolyt szegezve a jelenlévőkre. Német katonát keresett s mivel nem talált, szó nélkül távozott. Utána egy sofőr ruházatú s két mackó-ruházatú orosz katona lépett be a pincébe, aki jóakarattal igyekezett meggyőzni az ott levőket, hogy az oroszok a magyar embert nem bántják, jót hoznak számukra s ezért lássák a magyarok szívesen őket. Ennek bizonyítá-

sára kérte a karórákat. Dr. Baranyi Barna, a lelkipásztor veje át is nyújtotta neki karóráját.

A katona megelégedett vele s kívánta, hogy a ház lakói menjenek fel most már a lakásba.

A lakás ekkor már színültig telve volt orosz katonákkal, akik épen akkor fogyasztották el bőséges reggelijüket. A szekrények tárva-nyitva ál tak, tartalmuk részben a padlóra kihányva feküdt, részben eltűnt. Személyi bántalom a család egyik tagját sem érte, sőt a nagyszámú orosz katonaság mindenike a legnagyobb jóindulatot és nyájasságot igyekezett mutatni mindenki irányában. Biztattak, hogy senki se féljen s legyen a magyar ember bizalommal az orosz katona iránt. Október 20.-ról 21.-re virradó éjjelt ruhástól díványokon ledőlve, vagy fotelekben ülve töltötte két szomszédból átjövő nővel együtt nyugalomban az egész lelkipásztori család.

Vasárnap reggel az irodába gyűlt össze nagyobb számú orosz katona. Egy tiszt kérte Porzsolt István lelkipásztort, hogy nyissa fel az egyházközség páncélszekrényét. A lelkipásztor engedelmeskedett s feltárta a szekrény külső ajtaját. A belső páncélszekrényt azonban felnyitni nem tudta, mert annak kulcsa a gondnoknál volt. A tisztnek igyekezett megmagyarázni, hogy perselypénzen kívül benne semmi érték nincs. A tiszt elhitte s egy kézlegyintéssel utasította a lelkipásztort a szekrény bezárására. Ekkor az irattárhoz, könyvekhez, irodai felszereléshez, stb. szóval semmihez hozzá nem nyúltak, inkább kedélyes beszélgetés, magyarázkodás folyt a lelkipásztor és katonák között, akik melegen érdeklődtek a templom és a református egyház tagjainak száma és viszonyai iránt. Csodálkoztak, hogy a papnak nincs egyenruhája, épen ezért inkább „professornak”, „doktornak”, mint lelkipásztornak nézték. Vasárnap délelőtt10.-órakor kedélyes társalgás közben egy-ezerre megrázkódtató ágyúdörgés kezdődött, mire a lelkipásztor és családja, de az orosz katonák jó nagy része is a pincébe menekült. Ekkor, október hó 22.-én, vasárnap délelőtt német csapatok Újfehértó irányából támadást intéztek a Nagykállót megszálló oroszok ellen azért, hogy a Nyírbátor – Nagykálló - Nyíregyháza műutat megszerezzék, a Tokaji hídhoz vezető utakat birtokukban tartsák, hogy így az Észak-Romániából és Erdélyből Nagykállón át már más fél hónap óta tartó visszavonulásuk útját biztosítsák. Ez a támadó műveletük sikerült. Az oroszok Nagykállót kiürítették, de csak a község szegélyétől 1-2

km.-re vonultak vissza s ott álló harc folyt 1944. évi október hó 30.-ig, amikor is az oroszok a német csapatokat észak felé visszavetették s a községet újból megszál ták.

A 8 napi német megszál ás a folyton tartó harcok miatt nehéz megpróbáltatást jelen-

– 166 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

tett Nagykálló lakosaira nézve. Ezt az időt csak kevesen töltötték a föld felett. Mondhatni mindenki pincében és óvóhelyen élt. Csak a legbátrabbak tudtak főtt ételhez jutni. Az ál atokat, gondozni, megetetni, itatni kevesen merték. A tűz közepén álló, templom és torony tövében lakó lelkipásztor és családja is a legnehezebb megpróbáltatásnak volt kitéve.

A templom közelében levő kis parkban több német ágyú és aknavető volt felállítva, de magának a lelkészi lakásnak a virágos kertjében is ott állott és működött teljes erővel egy nagy aknavető. Így egészen természetes, hogy a lövegéket kereső orosz ágyútűz rázúdult a lelkészi lakásra és telekre. A lelkészi lakást több mint 10 teli találat érte. A konyha feletti tetőzetet és padlást több helyen áttörte. Északi és déli ablakát a gránát lövés tokostól, szár-nyastól együtt kivágta. Üvegfolyosóját, téglaoszlopaival s vassineivel együtt lerombolta.

Az előszobát egy gránát-lövés betörte. Az épületen egyetlen ép ablaküveg-tábla sem maradt. Ezen kívül jelentékenyen megsérültek a lelkipásztori lakás melléképületei, teli talá-

latot kapott az istálló, a fáskamra és a külső pince bejárata. Több gránátlóvés kidöntötte a lelkészi lakás kerítését teljes hosszában. Egy gránát a virágos kertbe esett az ott napozó német katonák közé s közülük kettőt súlyosan, kettőt könnyebben megsebesített. A lelkipásztor felesége és asszony-leánya: Dr. Baranyi Barnáné a németek visszajövetele után, minthogy a német katonák a lelkészi lakás pincéjét a maguk részére foglalták le, október hó 24.-én elhagyták a kora reggeli órákban a lelkészi lakást és a közeli Elmegyógyintézetben, ahova közben az egész községből már sok százan menekültek, kerestek menedéket.

A lelkipásztor, veje, Dr. Baranyi Barna és Bardi János alkalmazottja a német katonákkal együtt továbbra is a lelkészi lakás pincéjében maradtak. Életük ezidő alatt biztonságosnak volt mondható, de táplálék kenyér és alma volt 8 napon keresztül. Emellett meg kellett tapasztalniok sok minden olyan dolgot, ami alkalmas volt arra, hogy az ember magába szál jon, s büszkesége alázatossággá változzék. A napi tisztálkodás hiánya miatt osztá-

lyosai lettek mindannak, amiben része volt a háborúban sokáig küzdő minden rendű, és rangú és nemzetiségű katona. A német katonák nem bántottak senkit, de viszont azzal az indoklással, hogy az orosz katonák úgy is el fognak vinni mindent, felnyitogatták a közben bezárt és elrendezett szekrényeket, elvitték a ruhadarabokat, levitték a pincébe a bútorokat, ágyneműket, paplanokat, párnákat, matracokat, kályhát állítottak be, lehord-ták a porcel án edényeket, poharakat, evőeszközöket, abroszokat, megölték a lelkésznek 12 mázsa súlyt képviselő sertés állományát, 1 szarvasmarhát, leöldösték szárnyasait, s mindezeket ott fogyasztották el a lelkipásztor szem előtt s neki csupán, amikor sóvár-gó szemükből az éhség nagyon kisugárzott, saját krumplifőzelékükből juttattak. Közben feltörték az irodában levő eklézsiális tölgyfaszekrényt, kivették belőle, s a pincébe vitték az úrvacsorai kenyér felszeletelésére szolgáló kést, amit a lelkész kérésére visszaadtak.

Ugyanebben a szekrényben volt eltéve két újabb keletű ezüst kehely, amely a háború alatt eltűnt. Abból a körülményből, hogy a bezárt szekrényből a kenyérszeletelő kést német katona hozta le a pincébe, arra lehet következtetni, hogy a két ezüstkelyhet is ők vitték el.

Hasonló dolgokról az egyházközség tagjai is beszámoltak.

Igen erős és sok sérülés érte a monumentálisan szép különálló templom tornyot.

A torony tetőszerkezetének felső kúpját valósággal leszelte a sok gránátlövés, úgy hogy a torony gomb és csil ag lezuhant. Különösen nagy mértékben megsérült a torony tetőzeté-

– 167 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

nek északi része. Összezúzta a találat a toronyóra északi számlapját. A torony felső falazatán minden oldalról több jelentős sérülés van, négy helyen több találat egészen átvágta a vastag falazatot. A torony úgy a német, mint az orosz megszál ás idején megfigyelő helyül és géppuskafészekül szolgált s bizonyára ennek következménye volt, hogy a templomtorony környéke, a templom falazata és tetőzete is sok sérülést szenvedett, de sem a falat, sem a mennyezet nem ütötték át a találatok.

A harcok folyamán aknatalálat érte a nagydebreceni úton levő úgynevezett leány-

iskolát 4 helyen, a központi elemi iskolánkat két helyen, az egyház magtárát 1 helyen, a segédlelkészi lakást két helyen, Gáspár Endre tanító lakását 1 helyen, Székely Sándor tanító lakását az újfehértói úton több helyen úgy, hogy a tetőszerkezet szinte teljesen megsemmisült, háborús sérülést szenvedett az egyházközség dókakut-utcai és csókos-utcai E. Nagy Sándorné féle tanítói lakása. Az ablakok üvegszemei az egyház minden épületén betörtek.

De sok kárt szenvedtek a gyülekezeti tagok otthonai, házai és épületei is. A leégett 160 ház közül sok volt, olyan, amelynek leégése folytán református családok váltak hajléktalanokká. Leégett sok gazdasági épület. Elpusztult az egyháztagok ál atállományának jórésze s bizony az egyháztagok közül sokat még szeretteik elvesztése, megsérülése és halála által is meglátogatott az Isten. Halotti anyakönyvünk tanúsága szerint 35 olyan egyháztagot temettünk el, akinek a halálát a háborús események okozták.

A másodszor bevonuló orosz katonaságnak más volt a magatartása, mint azoké, akik először foglalták el Nagykállót. A község másodszori elfoglalása alkalmával, előttünk úgy látszik minden indokolás nélkül, több helyen falhoz állítva végeztek ki férfiakat és nőket.

Így végezték ki Ifj. Borsy Imrét, Rácz Jánost, Toka Gyulát, Török Jánost és fiát Török Andrást, Nyeste Józsefet. A harci zaj izgalmai miatt eszét vesztette Barkóczy Józsefné, sz.

Pál Juliánna, aki ily lelkiál apotban rohant a község egyik tanyájáról a község felé, közben puskagolyótól találva halt meg. Borzalmat keltő volt a bántalmazott nők nagy sorozatá-

nak az Elmegyógyintézetben való megjelenése. A személyeket nem vállogatták meg, áldozatul estek 13 éves leánykától kezdve 50-60 éves nők is, de nagy előszeretettel keresték az általuk burzsujoknak nevezett intelligensebb nőket. Sokan estek ilyenek is áldozatul.

Meg kell még emlékezni róla, hogy a lelkipásztori javadalmat képező s a községtől mintegy 6 km. távolságra eső tágas birtok is nagy tankcsaták színhelye is volt. A lelkész magántulajdonát képező három cseléd-lakás és három dohánypajta tele megszáradt do-hánnyal a tűz martaléka lett. Egyetlen épület maradt kevés javítás után használható ál apotban, de egy ágyúlövedék a déli falát ennek is átütötte.

A lelkipásztoron kívül helyén maradt Szabó Károly segédlelkész, aki a csata idejét Imre János presbiter lakásán töltötte, akit semmi bántalom nem ért azon kívül, hogy ruhaneműinek nagy részéből kifosztották. Helyén maradt Gáspár Endre igazgató ta-nító családjával, s a csaták idejét a lakásuk alatt levő pincéjükben töltötték el. Sem őt sem családja tagjait személyükben semmi bántalom nem érte, sőt még vagyonában sem szenvedett jelentősebb kárt a ruhaneműek kivételével, amelyeket szintén megdézsmáltak. Furiakovics Eleonóra tanítónő a harcok idején szintén Nagykállóban tartózkodott lakásának pincéjében, s a többi szenvedővel együtt viselte a megaláztatást és házi bútor-

– 168 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

zatának és ruházatának megrongálását, eltulajdonítását. Helmeczy Sára tanítónő szüleinél: Helmeczy Sándor malom tulajdonos presbiternél s midőn már veszélyessé vált rájuk nézve a helyzet- az Elmegyógyintézetben talált védelmet, s anyagi veszteségein kívül más sérelem nem érte.

vitéz Kiss Jenő a harc előtt Nagykálló község határában fekvő kis tanyájára ment családjával együtt. Minthogy ott még véresebb volt a harc, a német katonai hatóság a tanyát kiürítette s előbb Paszabra, később Nyíribronyba irányították őket. Ott voltak mindaddig, míg az út szabaddá lett a hazajövetelre. November 15.-én már hazaérkeztek. Nagy Károly és Magyari Béla tanítók katonai szolgálatot teljesítettek. Székely Sándor tanító családtag-jaival Ózdra menekült, ahonnan 1945. évi március hó 15.-én érkezett vissza.

Dr. Bertha Jenő főgondnok ügyvéd a harci események idejét Nyírmihálydi község

határában levő tanyás birtokán töltötte testvéreivel együtt. Itthon házát több találat erő-

sen megrongálta, fedelét csaknem teljesen ledöntötte szőlőjéből egész évi termését, 2 vagonnyi almát, tároló ládákkal együtt teherautókon elszállították. M. Tóth József gondnok az ütközet alatt szintén itthon volt, házában jelentéktelen kárt szenvedett, de ál atállomá-

nyát csaknem teljes egészében elhurcolták.

Istentisztelet október hó 21.-től november hó 4.-ig sem hétköznap, sem vasárnap

nem volt tartható. November 4.-től kezdve úgy hétköznap, mint vasárnap a betört ablakok és bezárhatatlan ajtók dacára is megtartottuk az istentiszteleteket. A templom belseje a leomlott csekély vakolat és a tört üvegek sokaságát nem számítva, teljesen tisztán maradt. Megál apítható, hogy a templom szentségét sértő bántalmat nem szenvedett. Az orosz második megszál ás ideje alatt az orgonán naponta többször művészien játszott valaki, s mégis amikor kivonultak, az orgona mindkét billentyűsorozatát erőszakkal fel-hajtották és csőhálózatát megrongálták. Úgyhogy az orgona mind ez ideig még hasz-nálhatatlan, mert az egyház minden igyekezete dacára sem sikerült orgonaépítőt kapni, aki azt kijavította volna. Helmeczy Sándor presbiter az orgonakijavítás minden költségét magára vál alta.

Jól eső érzéssel ál apítható meg, hogy az egyház épületeinek kijavítására való kész-ség már az első istentisztelet megtartása után azonnal jelentkezett, mert önként jöttek egyháztagok adományaikkal segítségére az egyházközségnek először a templom kitisz-títása, ablakainak beüvegezése illetve bedeszkáztatása érdekében. Az adakozás azóta is szüntelenül folyik. A presbitérium 1944. évi december hó 10.-én tartott az ütközet után először gyűlést. Ezen a gyűlésen már elhatározta, hogy azonnal hozzáfog a helyreállítás munkájához. Először beüvegeztette, bedeszkáztatta a templom ablakait, majd az iskola és lelkészlak ablakait, kijavította a templom bádogtetejének megrongált részeit. Már 1945.

évi február hó 15.-én tartott gyűlésén munkába adta 26.000 Pengő értékben a toronytető

javításának munkálatait, hogy amire eljönnek a tavasznak enyhe napjai ezek a helyrehozási munkák végrehajthatók legyenek. A központi iskola javítási munkálata 8.170 P-be, a leányiskola javítási munkálata 22.134 Pengőbe, a kisfehértói úton levő tanítói lakás javí-

tása 9.651 Pengőbe, a vitéz Kiss Jenő igazgató tanító utcai és udvari kerítése, amelyeket a tankok pusztítottak el 1.420 Pengőbe, a lelkipásztori lakás helyrehozása 11.249 Pengőbe, a többi egyházi épületek helyrehozása még további 7.630 Pengőbe kerül. A javítás eszköz-

– 169 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

lésére begyült 30 ezer Pengő önkéntes adomány szolgált. A hiányzó részt pedig a Szabolcs Megyei Takarékpénztár kölcsönképpen folyósította. Az egyház megrongált épületeinek kijavítására nagyobb adományt adtak: Helmeczy Sándor 5.000 Pengő, Dr. Nánássy Andor 5.000 Pengő, Á. Borsy István 1.000 Pengő, Magoss Sándor 5.000 Pengő, Dr. Bertha Jenő 2.000 Pengő, Dr. Gaál Géza 500 Pengő, id. Marján János 500 Pengő, Marján Ferenc 500 Pengő, Dr. Borsy István 1.000 Pengő, özv. Borsy Lajosné 500 Pengő.

A presbitérium megfontolás tárgyává tette és költségvetési ajánlatokat kért a templom és torony megsérült falazatának a kijavítására is. Minthogy a költségek az előrehaladó idő következtében 100.000 Pengőt is meghaladták volna s így az egyházközségnek régi és újabb keletkezésű kölcsöne elérte volna a 200.000 Pengőt, tekintve, hogy ez az összeg a bekövetkezhető közviszonyok miatt (földbirtok igénybevételével, magas kamatláb, stb.) úgy az egyházközségre, mint annak tagjaira nézve elviselhetetlen terhet jelenthetne, presbitérium a templom és torony falazatának kijavítását későbbi időkre halasztotta.

Az egyházközség levél és irattára, anyakönyvei hiány nélkül, sértetlenül megmaradtak. A klenódiumokat és a régi jegyzőkönyveket az egyházközség elnöksége a Szabolcs Megyei Takarékpénztár egyik nagy páncélszekrényébe helyezte el leltár mellett s ott azok sértetlenül megmaradtak. Mégis annyi kellemetlenség érte az egyházközséget, hogy az oroszok erőszakos munkálatai következtében a belső zár úgy elromlott, hogy sem ők, sem a hozzáértő mester ez ideig felnyitni nem tudták. Elveszett a már említett két ezüst pohár, s katedra terítésére szolgáló bársony terítőket szétszaggatták, elvitték az úrasztalán és az úrasztalában használatra kinn hagyott terítőkkel együtt. A terítőkből egy piros plüs terítőt Csépes Jánosné görög katholikus val ású ácsmester neje egy orosz katonától elvett, s a harc után visszaadta az egyháznak. Elvesztek a katedra és úrasztala beterítésére szolgáló fekete posztó gyász-terítők is.

A paróchiális könyvtár kárt nem szenvedett.

Az iskolában a tanítás 1944. évi november hó 15.-én kezdődött meg. Az előrehaladó idővel folyton növekedett a tankötelesek száma. A távol levő tanítók helyettesítésére presbitérium ideiglenesen alkalmazta Bonczy István ál ami tanítót, Fodor Ilona kállósemjéni református tanítónőt és Toldy Irén okleveles tanítónőt, akik a tanév végéig lelkiismeretes hűséggel végezték népnevelői munkájukat.

Nagy megpróbáltatást jelentett Nagykálló község lakosaira, így a református val á-

sú egyháztagokra is a 11 napi nehéz ostrom, de megál apítható, hogy lelki áldásokban gazdag volt ez az időszak is. A hívő egyháztagok több helyen tartottak az ostrom ideje alatt pincékben házi istentiszteletet. Viszont a háborúnak borzalma és a halál közelsége bőséges alkalmat adtak az önvizsgálatra, magába szál ásra, az ember kevélységének ösz-szetörésére: Istenhez emelkedő érzések feltámasztására.

A lelkipásztor boldog volt, hogy nem engedett a megnyilvánuló sokoldalú kísértésnek, hogy szolgálati helyét elhagyja, hanem helyén maradt, együtt szenvedett gyülekezetével és a harcok elmúltával tömeges temetéseknél a vigasztalás evangéliumával szolgálhatott s a templom igehirdetésével erősítgethette a megszomorodott és megroskadt lelkeket segédlelkészével együtt.

Isten velünk volt a harcok idején.

– 170 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Hisszük, hogy velünk lesz az új áépítés nehéz munkájában is.

Nagykálló, 1945. június 8.

Porzsolt István

lelkipásztor

Szabad Károly

egyházjegyző

Bertha Ferenc

főgondnok

Nyíradony

Az egyházközség háborús napjainak történetét a veszteségek felsorolásával kezdjük.

A templomból elveszett: 1 db. 8 regiszteres harmónium, úrasztali és szószéki bársonyterítők, az úrasztalára való abroszok 1 kivételével, a lelkészi székből a pad, 2 m. levezető-

csatorna.

A lelkipásztori lakásból 1 db. szénfűtéses „Kalor” kályha.

A gyülekezeti teremből: 5 db. lóca, 2 db. ablakfüggöny, 1 db. három méter hosszú fali ruhafogas, 2 db. játékasztal-fiók.

Irodából: 1 db. 1 m. hosszú fali ruhafogas, 3 db. függöny, 1 db. írógép, 2 db. iratszekrény fiók, 1 db. íróasztal fiók, 3 db. festett fenyőfa-szék. Könyvtár és irattár majdnem teljesen megsemmisült (vagyonleltár, díjlevelek 8 egyéb fontos iratok hiányoznak).

Segédlelkészi szoba: 1 db. szénfűtéses „Kalor” kályha, 1 db. ablakfüggöny, 1 db. 1 m-es fali ruhafogas, 1 db. festett fenyőfa ruhaszekrény fiókja.

Gazdasági udvarról: 1 db. ló, szerszámmal, 1 db. taliga, 1 db. nagy létra, 210 szál 3 és 5 m. hosszú deszka (5/4-es), 16 szál 4x4 collos 5 m-es szarufa; 4 m3 faragott fenyőgerenda.

A főgondnok úr tivorányi gazdaságában volt tárolva 24 mázsa rozs; a „Hombár”

nyírmihálydi fiókjához beszállítva 54 mázsa rozs, amit az már nem tudott kifizetni. Mindezeket a megszálló orosz katonaság ellenszolgáltatás nélkül lefoglalta. Hasonlóképpen az egyház nyírmihálydi ingatlanán tárolt 35 mázsa szénát és 500 kéve tengericsutkát.

A lelkipásztor és a főgondnok a megszál ás idején katonai szolgálatot teljesített, hasonlóképpen az énekvezér is.

Gondnokunk, Kiss Lajos községi főjegyző a megszál ás előtt pár nappal vévén egyetlen fiának hősi halálhírét, elindult temetésére Budapestre. December 3.-án került vissza Kemecséről, ahol a megszál ás útközben érte, a politikai község menekültnek tekintette és nem fogadta vissza. Ennek oka, be nem vallottan, teljes bizonyossággal református volta.

(A község túlnyomó része katholikus.) Nyírmihálydiban helyezkedett el. Benne egyház-községünk igen buzgó val ásos tagját veszítette el.

– 171 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

A meginduló egyházi életet az itthol maradt presbiterek: Harcsa Sándor, Hetey

György, Madai Sándor, Méhész Sándor, Kopcsó András és Rezes Mihály segítették mesz-szemenő támogatással, néhány buzgó atyafival együtt, kik közül névszerint megemlítjük Antal Ferencet, Gyebrószky Józsefet, Mányi Jánost, Márton Lászlót, Pál Ferencet és Szabó Antalt és Karsai Sándort.

A segédlelkész október 16.-tól november 18.-ig a szatmári-úti ál ami iskolában tartózkodott, lelkészi jellegét eltitkolva.

A tanyaiak közül meg kell emlékeznünk Fekete Ferencné Nagyhegytanya 4 sz. alatti lakos szolgálatáról, ki az úrasztali és keresztelő edényeket házánál elrejtette és megőrizte.

Továbbá Madar Sándor tivoránypusztai lakost, ki szintén anyagi szolgáltatásokkal segítette az egyházat, Szakály Jánosnéval együtt.

A Nyírlugos szórványbeliek közül Szabó János és Nagy Sándor felvették a kapcsolatot az anyaegyházzal, még mielőtt a segédlelkész gondolt volna rá és az istentiszteletekre ösz-szegyűjtötték a híveket.

A gyülekezet élete Szabó József vármegyei irodatiszt és neje sz. Csáthy Erzsébet közsé-

gi óvónő február hó közepén történt hazatérése után indult meg intenzívebben.

Az egyházigazgatás legégetőbb kérdése, hogy a nyírmihálydi község határában fekvő

29 kat. hold 584 négyzetöl ingatlanunk igénybevételét megfellebbezzük-e, vagy községünk határában kérjünk kárpótlást.

Mindennek és sok más előszámlálhatatlan gondjainknak megoldására jó reménység-

gel tekinthetünk, mert a Kegyelmes Isten lelkipásztorunkat folyó évi június hó 8.-án hosz-szas katonai szolgálatából hazavezérelte. Kérjük Istent, segítse meg Őt, hogy ismét ügy-buzgalmával tölthesse be köztünk szolgálatát s virágozzék gyülekezetünk soli Deo gloria!

Nyíradony, 1945. június13.

Cs. Nagy Dániel

segédlelkész

Szabó József

Nyírbátor

Szeptember vége felé mind nagyobb méreteket öltött a menekülés. Erdély különböző vidé-

kéről jöttek menekültek hosszú vasúti szerelvényeken, vagy végeláthatatlan kocsisorokban.

Ott hagyva mindenüket menekültek az emberek sok borzalmas dologról beszélgetve s ré-

mületet keltve mindenütt, ahol elvonultak.

Megkezdődött a német és magyar csapatok összevonása, átcsoportosítása és nagy

részben visszavonása a Tisza vonalára. Október elején már Nagyvárad és Hajdúszoboszló térségében folynak a harcok. Az orosz csapatok nagy erővel törnek előre szinte feltartóztathatatlanul. Községünkből többen menekülésre gondolnak, el is indulnak, részben visszatér-

– 172 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

nek, részben tovább haladnak az árral, mely sodorja őket bizonytalan jövőjük felé. Október 10.-én összehívtuk a presbitériumot s bejelentettük, hogy esetleg az egyházi tisztviselők is elmenekülnek. Presbitérium megértéssel vette ugyan tudomásul, de kifejezésre juttatta amaz óhajtását, hogy jobban szeretné, ha itthon maradnánk.

Október közepén már Debrecen térségében folynak a harcok. A rádió nem közöl pon-

tos híreket s a nyugtalanság úrrá lesz az emberek felett. Október elején dr. Papp Sándorné családjával elment Veszprémbe, hol férje katonai szolgálatot teljesít. Október 18.-án a Levente ifjúság III. korcsoportjával elmegy Enyedy István tanító is, példájukat követi Berecz Sándor val ásoktató lelkész. Október 20.-án az oroszok Kállósemjén határában törnek elő-

re, elvágják a Nyíregyházára vezető műutat. Betörésük nagyon sok áldozatot követel, több menekülő ott lelte halálát. Az október 21.-i reggeli istentiszteletet az erős ágyúzás miatt már nem tartottuk meg. Október 22.-én egyedül voltam a templomban, alázattal kértem Istent, hogy hárítsa el rólunk a nagy veszedelmet. A németek a vasutat, vil anytelepet, állomás épületét, postát felrobbantották, a raktárakat megnyitották és sok ember fosztogatásra adta magát. 23.-án már Encsencsen vannak az oroszok, 25.-én Nyírvasvári és Piricse is a ke-zükbe kerül, a lelkésznél elszál ásolt német hadvezetőség 24.-én elhagyja Nyírbátort s már tudjuk, hogy csak órák, vagy esetleg napok kérdése Nyírbátor feladása.

Október 26.-án ½ 12 órakor kezdődik meg községünknek aknatűzzel való elárasztása.

Ebben az időben volt nálunk Tóth Béla segédlelkész, tábori lelkész, kiről azt sem tudtuk aztán, hogy tudott tovább menni. Az aknatűz sok balesetet idéz elő. Lelkipásztor a földbe ásott óvóhelyen kap teletalálatot, kisleánya megsebesült, neki és fiának csak a ruháját tépte meg az aknaszilánk. Ebben a nagy aknatűzben jött lelkészhez egy asszony, hogy temetni hívja, mert egy akna sógorát és annak fiát megölte éppen akkor, mikor óvóhelyet ástak maguknak. Estére a tűz egy kissé alábbhagyott, hogy aztán 27.-én reggel nagyobb erővel folytatódjék. A katonaság már elhagyta Nyírbátor térségét, csak néhány főnyi utóvédcsapat tartja fenn az előretörő oroszokat. Estére hatalmas pergőtűz zúdul a helységre 3 embernek ismét kioltva életét. A lövöldözés egész éjszaka tart s csak reggelre szűnik meg, amikor virradat után nemsokára megjelennek az első orosz katonák, akik gyorsan haladnak keresztül a kiürített községben s helyüket lassan elfoglalják az utánpótló csapatok. A megszál ás megtörtént. Az orosz katonák vidámak, magas náluk a harci készség, melyet hevít az a sok bor is, melyet már az ágyuk hangjai mellett szedtünk le a tőkékről. Mértéket nem is nagyon tudnak tartani, éppen ezért kellemetlenkednek és erőszakoskodnak is polgári lakossággal.

Tisztjeik ébersége azonban sok bajt elhárít, bár így is sok szomorú eset adódik elő, melynek még halott áldozata is van.

Október 29.-én a község katonai parancsnoka összehívatja a községben maradt vezető-

ket, a munka megkezdésére hív fel bennünket s bár e napon istentiszteletet nem tartottunk, lelkész két temetést végez teljes lelkészi öltözetben s abban egyáltalán nem akadályoztatott meg. Megriadtan húzódunk lakásainkba, nem tudjuk, mit rejteget számunkra a következő pil anat. Balsejtelmek gyötörnek, sokszor nem ok nélkül. Október 31.-én megtartjuk délelőtt a reformáció emlékünnepet. Több az orosz a templomban, mint a magyar de nem akadályoznak meg az istentisztelet megtartásában. Még aznap 3 temetést végez lelkipásztor, míg másod lelkész otthon tartózkodik, mivel több orosz katona van hozzájuk beszál ásolva.

– 173 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

November 2.-án az orosz parancsnokság elrendeli az iskolák megnyitását. Az előké-

születeket megteszik az iskolafenntartók, azonban sok tantermet nem lehet használatba venni a nagy károk, vagy katonai szál ások miatt. A református iskolában kórház van be-szál ásolva. Sok padot elfűrészeltek, ágynak alkalmazták, vagy felégették az iskolai irattárral együtt, úgy hogy összes anyakönyveink elpusztultak az iskolában, egyet-kettőt tudtak félégetten megmenteni. 8 tantermes iskolánknak 5 terméből pusztultak el a padok, úgy hogy amikor iskolánkat ismét megnyitottuk, 3 tanteremben taníthattunk felváltva.

November 5.-én már délelőtt volt istentisztelet, majd november 12.-től kezdve rendesen folyik vasárnap délelőtt, délután és hétköznap reggeleken. November 19.-én kiosztjuk az újbori úri szent vacsorát. A kedélyek lassan lecsil apodnak. Az ágyúzás mind messzebbről hal atszik. Ha riadtan is, de lassan megindul az élet. Sokan hiányoznak, akik elmenekültek, még hosszú ideig nem tudnak visszatérni. Lassan kezdenek azonban hazajönni a munkaszolgálatos és deportált zsidók. Szét nézünk az ismerősök között. Az egyházi tisztviselőknek nem esett nagyobb bajuk, két nőtanítónak kellett megtapasztalni a háború gyűlöletes erkölcsét.

A vihar eltűnt. Ha még nem is ragyog a nap, hisszük, hogy eljön az idő, amikor a fegyverek hüvelyükbe tétetnek s a megbékélt emberi szívek boldog alázattal magasztalják az Örökkévaló nagy nevét.

Nyírbátor, 1945. június 18.

Varga Károly

lelkipásztor

Vasvári János

gondnok

Nyírbogát

A megszál ás előtti heten 1944. október 21.-én nagyobb katonai alakulatok jöttek, de azért még október 22.-én megtartottuk a vasárnapi istentiszteletet. A következő heten a harcok miatt istentisztelet nem volt.

A megszál ás 1944. október 28.-én délelőtt ½ 12 órakor kezdődött. Körülbelül két-három napig tartottak az átvonulások, úgy, hogy november 1.-én az első hétköznapi istentiszteletet megtartottuk. Ez időtől kezdve, úgy a hétköznapi, mint a vasárnapi istentiszteletet megtartjuk. A vasárnapi istentiszteletet Dr. Szabó Mihály táblai tanács jegyző és Vágó Mihály református tanító végezték, illetőleg Dr. Szabó Mihály távozásával a hétköznapi istentisztelettel együtt Vágó Mihály továbbra is végzi.

Keresztelést és a karácsonyi úrvacsora osztást Varga Károly nyírbátori református lelkész végezte.

Lelkészünk családjával együtt október 17.-én elmenekült s mind ezideig semmit sem

– 174 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

tudunk róluk. Ezért haza jöveteléig kérünk egy ál andó helyettes lelkészt, csak lelkészi oklevéllel bírót.

Egyházi iratokban, könyvtárban jelentős kár nem történt. Úrasztali edények, terítők megvannak. Templomi bútorok, orgona épek.

Tetszett az Urnak megőrizni templomunkat is. Áldott legyen az Ő neve érte. A templom két találatot kapott. Az egyik a vakolatban tett kevés kárt, a másik a bal alsó sarkot szakította le. Kijavítható. A templomon az aknázás következtében 64 ablaküveg hullott ki.

A lelkész lakáson az ablaküvegek nagyrésze hiányzik, úgy szinten egy körülbelül 100

méter hosszú kerítés.

A tanítás szeptember 1.-től október 8.-ig tartott. Október 8.-tól szünetelt november 20.-ig. November 20-a óta rendes tanítás folyik. A férfitanítók közül kettő katona. Egy tanítónő és a kántortanító felesége elmenekült, de már visszajött. Két tanítónő és egy ta-nító helyben maradt. A tanítók a kenyérnek valót megkapták, a fizetést november 1. óta nem. Szemelyenként 200 Pengő karácsonyi segélyt kiutalt a község. Az iskolai anyaköny-vi naplók egy része megvan. Vezérkönyvek, tanszerek, szemléltető eszközök hiányoznak.

Az iskolai szekrények és a padok tönkre mentek. Beírási díj elveszett. A központi iskola egyik terme találatot kapott. Kijavítottuk. Négy tanterem összes külső ablakai kitörtek.

A harmadik iskolánál a kerítés kapott találatot, azt kiszakította és pár ablaküveget megrongált. A kántori lakáson az ablakok szintén tönkrementek, tanítói lakásoknál szilánk találat következtében körülbelül 20 tábla üveg kitört. Az épületek teteje megsérült.

A harcok alatt megsérült és meghalt 6 ember, ebből egy református férfi. A megszál-láskor áldozatul esett 10 férfi, mind református.

Nyírbogát, 1945. január 3.

Szarka László

református lelkész

Nyírbogdány

1944. év nyarán nagyon sok szenvedést állott ki községünk a légi támadásoktól való félelem miatt. A községtől 2 km.-re levő petróleum gyárat számos légvédelmi ágyú védte a légi támadás ellen. Az országban ez az egy petróleumgyár volt még épségben s a német-vezetőség mindent megtett a gyár védelmére. A gyárat egyetlenegy légi támadás sem érte.

Ellenben az orosz hadsereg közeledtekor a légvédelmi tüzérek elvonulása s a tisztek által terjesztett propaganda a községből jó néhány embert, köztük magamat is, menekülésre késztetett. Így a község megszál ását az itt maradottak elő adása után írom le.

A községet először 1944. október 22.-én foglalták el az orosz csapatok. Harc a faluban nem volt, úgyhogy egy ház sem sérült meg. Körülbelül 70 férfit szállítottak be az oroszok a községből Nyíregyházára, de ott szabadon bocsátották őket, így nyugodtan haza térhettek otthonaikba. Az oroszok csupán a jobb lovakat szedték össze a községből. Lakosságnak,

– 175 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

nőknek bántódása nem esett. Ez a csapat október 25.-ig volt a községben. Akkor a né-

metek jöttek vissza és november 2.-ig tartották hatalmukban a falut, amikor is a román csapatok foglalták el a községet szintén harc nélkül. Ezek a csapatok is fegyelmezetten viselkedtek, úgyhogy a lakosságnak nagyobb bántódása nem volt. A megszál ás folytán a község ál atállományának nagy része elpusztult. A petróleumgyár épségben maradt, s most már fennakadás nélkül működik.

Elpusztult a lelkészi iroda irattára, paróchiális könyvtár nagy része is. Az anyakönyvek megvannak, csupán a házassági anyakönyv hiányzik 1922.-től.

Nyírbogdány, 1945. július 3.

Kiss György

református lelkész

Nyíregyháza

Mint a nyíregyházi református egyházközség lelkésze is szeretném tájékoztatni Püspök urat a nyíregyházi Egyházközség ál apotáról.

Presbitériumunk már majdnem egészen határozatképes számban hazajött. Presbiteri

gyűléseinket két időpontra hívjuk össze, így a második határozatképes.

A költségvetést elkészítettük. Az Esperes úr jóvá is hagyta. Az egyházi adó tételét 50

%-kal csökkentettük, az adományokét ellenben növeltük.

Hetenként 1.500-2.000 pengő bevételünk van, amelyiknek legkisebb része egyházi

adó. Igen szépek a perselypénzeink. A névtelen adakozás pedig szinte csodálatos.

A hitoktatás kérdését is meg tudtuk oldani. Hadházy Sándor január elsejével visz-szajött, ő látja el a hitoktatást, kivéve az ál ami képzőt, ahol Hadházy Lajost bíztam meg a hitoktatás el átásával.

Molnár Bálint, a Református Gyülekezeti Evangelizáló Barátai Társasága II. lelkész-jelöltje látja el a segédlelkészi teendőket. Tisztelettel kérem, ha lehetséges őt ideiglenesen segédlelkészként hivatalosan is kirendelni.

Istentiszteleteink látogatottak. Vasárnaponként mindig tele van a templom. A templomon kívül a Szegényházban és a Kórházban tartunk istentiszteletet. Minden hétköznap reggel Igehirdetéses istentiszteleten 50-70-en vesznek részt. Ezeket leginkább én tartom.

Csütörtök és szombat délután is van istentisztelet.

Kedden délután úgynevezett gyülekezeti órát tartunk, amelyen 250-300-an vesznek

részt. Ez részben bibliaóra, részben a gyülekezeti élet aktuális kérdéseinek a megbeszélése.

Megkezdtük a konfirmáció oktatást. Ezt is én tartom. A vasárnapi iskolai munkánk is szépen megindult. Az előkészítést szintén én tartom.

Elemi iskolánk tanítóhiánnyal küzd. Egyik vidékről itt rekedt tanítónk visszament, egy nyugdíjas tanítónő tovább nem tanít, úgy hogy most 1-2 napig zavar volt, de ezt a kérdést is meg tudtuk oldani úgy, hogy a VIII. osztályt 5 tanító fogja tanítani.

– 176 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Hétfőnként tartunk theologiai tanfolyamot. Ezen a theologia enciklopédia kérdéseit tárgyaljuk meg. Ezen a lelkészek és a diakonisszák vesznek részt.

Január hó első hetében az evangélikusokkal és methodistákkal együtt megtartottuk az alliance imahetet. A gyülekezeti ház nagy terme kicsinek bizonyult. Délutánonként több, mint 700-an gyűltünk össze. Az utolsó nap január 14.-én délután az evangélikusokkal együtt vettünk úrvacsorát, 650-nel is többen.

Thuróczy Zoltán és Joób Olivérrel hetenként egyszer tartunk megbeszélést és imaórát.

Lukácskó András a tanyai egyházreszt gondozná. Nagy nehézsége a fuvarkérdés. Sajnos, az evangélikusok példáját, akik gyalog járják a tanyákat, nem követi.

Sajtó alá rendeztem a Baráti Társaság kiadásában egy naptárt. Ez rövidesen meg fog jelenni. Jövedelmet félben a Kálvineum, félben pedig a Baráti Társaság céljaira fordítjuk.

Keresik a naptárt s hiszem, hogy ezzel is szolgálhatunk.

Tisztelettel jelentem azt is, hogy a Szabolcs vármegyei Nemzeti Bizottság, amelynek megalakulása óta tagja vagyok, mint párton kívüli ügyvezető alelnökévé választott. Úgy érzem, hogy el kellett vál alnom ezt a megbízatást. A Nemzeti Bizottság elnöke: Dr. Erőss János főispán úr, aki igen nagy elfoglaltsága miatt nagyon ritkán tud reszt venni a Nemzeti Bizottsági üléseken. Ez tette szükségessé az alelnök megválasztását. Négy jelölt volt: a Kommunista Párt, a Szociáldemokrata Párt, a Nemzeti Parasztpárt egy-egy tagot jelölt, a Független Kisgazda és a Demokratikus Polgári Párt közösen engem jelölt. A 20 szavazat közül 10 szavazatot kaptam én, hatot a Kommunista és négyet a Nemzeti Parasztpárt jelöltje.

Istennek legyen, hála a munka nem fáraszt. Örömmel csinálom. Ezeknek a mostani

nehéz küzdelmes napoknak sok rútsága mellett azért sok szépsége is van. Oly csodálatos szemlélni Isten bölcsességét s kegyelmének csodáit, s látni beteljesedni Isten Igéjét. Én csak arra vágyom, hogy nyíljék alkalom a kornyékben hirdetni az evangéliumot.

Mai aranyigém: I. Péter 4:2.

Isten gazdag áldását kérve, maradok Főtiszteletű Püspök Urnak őszinte tisztelettel

Nyíregyháza, 1945. február 11.

Békefi Benő

A hadiesemények alakulása következtében 1944 nyarán a háború borzalmas szenvedése egyre jobban közeledett hozzánk. A németmegszál ás után kis városaink lakói is ál andó rettegésben éltek a gyakori légiriadók és bombázások miatt. Az ősz közeledésével ez egyre fokozódott, úgy hogy 1944. szeptemberében már alig múlt el nap légiriadó nélkül. Nyíregyháza szeptember 6.-án kapott egy súlyos bombatámadást. Több mint száz bombázó szőnyegbombázást végzett a vasútállomás, fűtőház és a dohánygyár ellen. Hét perc lefor-gása alatt több mint 800 nagy-méretű (200-250 kg-os) bomba hullott a városra. Különösen súlyos támadás érte a vasút közelében lévő területet. A lelkészi lakás és hivatal előtt mintegy 50 m-re is végig ment egy bombaszőnyeg, mely az épületben károkat okozott. Megrongá-

lódott a tetőzet, a falak úgy, hogy a lakás átmenetileg lakhatatlanná vált. Családommal a

– 177 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

lakástól néhány százméterre lévő nyitott árokban szenvedtük át ezt a démoni játékot. Mivel ebben az időben már minden elfoglalható lakást Nyíregyházán (többek között a városi lelkészi lakást is) a német hadsereg átvonuló, helyesebben visszavonuló katonái számára foglalták le, családommal kényszerítve voltam Beszterecen lakó szüleinkhez költözni és onnan naponta vonattal jártam be, egészen 1944. október 20.-ig, amíg a közlekedés meg nem szűnt a hadiesemények alakulása miatt.

Szeptember 14-22. között időben gyülekezetem tagjai nagy izgalmakon mentek át.

Minden este 8 órakor 8 napon át légiriadó volt és több száz bombázó vonult át a város felett. Világító bombák hol itt, hol ott jelezték a gépek útját és a közeli városok bombázásával (Szatmárnémeti, Debrecen, Csap) kapcsolatban számítani lehetett arra is, hogy Nyíregyhá-

za is súlyos éjszakai támadást kap. Isten irgalma azonban megőrzött bennünket! Szomorú volt látni mikor az est közeledtével valóságos népvándorlás indult meg a városból ki a közeli és távolabbi tanyák felé. Napi munkájukban elfáradt munkások, anyák kicsiny gyermekeikkel, aggok százai és százai vonultak ki a városból és fél éjszakát nyitott árkokban szalmán, szénán, tengeri száron feküdve mindre elszántan várták a riadó végét, amikor 4-5 órai tá-

vollét után visszatérhettek a városba. Október első napjaiban megkezdődött a híres Debrecen környéki tankcsata amely lázas készülődésbe hozta a nyíregyházaikat is, félni lehetett attól, hogy Nyíregyháza sík területén lévén a Tisza közelsége miatt és az esetleges nagyobb hadmozdulatok rövidesen ide tolódnak el és Nyíregyháza rövidesen hadszíntérré válik.

A bombázáson kívül ez a magyarázata annak, hogy Nyíregyházáról a lakosság több mint 60 %-a ha nem is menekült el, de legalább egy távolabb fekvő tanyára vagy faluba költözött.

Szeptember közepétől a tanyai egyházban végzendő lelkészi szolgálat csaknem lehetetlenné vált. A szarvasszigeti, jakusbokori, sóstói, varjulaposi iskola és imatermeket a hadsereg lefoglalta ott istentiszteletet nem lehetett tartani. Az iskolai termek elfoglaltsága miatt a hitoktatás is megszűnt és ez a vörös hadsereg bevonulása után is így maradt egészen az esztendő végéig. A lelkipásztor a megszál ás időpontjáig (október 20.-ig) ugyan mindennap bejárt vonattal és elvégezte a szolgálatot. De a hadiesemények alakulása miatt Beszterec község 5 km-re fekvén a Tisza folyóhoz és itt nagyobb harcokra lehetett következtetni a lelkész kényszerülve volt családjával együtt Beszterectől kb. 30 km-re fekvő és a Tisza túlsó oldalén lévő Makkoshotyka hegyi községbe ment. Ahonnan a harcok befejeztével azonnal visszatért természetes egyenlőre családja nélkül és december 23.-án ismét átvette szolgála-tát. A lelkész azonban előre gondoskodott az egyház értékeinek a megmentéséről, úgy a vá-

rosi, mint a tanyai egyház anyakönyveit, keresztelési és úrvacsorai edényeit a lelkészi hivatal felszerelését biztonságba helyezte és azt a városi templom alatti fűtőtesti pincében helyezte el Aradványi István egyházfi, Hadházy Sándor val ástanító lelkész és Rédey József segédlelkész jelenlétében, figyelembe véve, ha a négy személy közül bármelyik is életben maradt, azok mindenkor az egyházközség rendelkezésére ál janak. Amikor a lelkész visszajöhetett 1944. december 23.-án ezeket a pótolhatatlan értékeket itt sértetlenül találta.

A tanyai egyháznak vesztesége a gondnok megőrzése alatt álló és az egyház tulajdonát képező 337 Pengő készpénzt, valamint a lelkészi lakáson lévő 5 mázsa csöves tengerit és 5 mázsa burgonyát a megszálló orosz katonák elvittek. Károsodás érte még a lelkészi hivatalt, mert a Debreceni Protestáns lap és az 1943-44. évi irattárból a megszálló katonák több

– 178 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

példányt széttéptek vagy eltüzeltek. A lelkészi lakás és hivatal berendezése azonban teljesen sértetlen maradt.

Személyében és tulajdonában a gyülekezetem csaknem minden tagja a lelkésszel együtt károsodást szenvedett, ki nagyobb, ki kisebb értékben, különösen ruhaneműkben, ékszerekben és pénzben.

Biztos értesüléseink alapján a bombatámadás és a harc következtében meghaltak:

Éva Sándor 57 éves gazdálkodó, bórbányai

Borbély Lajos 77 éves földmíves, bórbányai

Hajdú András 60 éves fűszerkereskedő, tamásbokori

Dávid István 67 éves napszámos, nádasibokori

Ungvári Erzsébet 13 éves isk. tanuló Felsőpázsit 220.

özv. Pozsonyi Jánosné: Tóth Zsuzsánna 39 éves Felsőpázsit 304.

Tóth József MÁV fűtő 39 éves Szentmihályi út 11.

Kádár Gáborné 35 éves Szentmihályi út 6.

Kádár Mária 11 hónapos csecsemő, Szentmihályi út 6.

Dézsi Mihály napszámos, 48 éves, Alsópázsit 120 szám alatti, nyíregyházi lakosok.

Különösen október közepétől-karácsonyig, illetve újesztendőig az átvonuló harcok miatt néhány hétig minden lelkészi szolgálat szünetelt. Újévtől kezdve amikor is a harcok tő-

lünk messzebb vidékekre távolodtak el, lassan az iskolák és az imatermek szabaddá váltak, a közelben lévő hívek visszatértek és 1944. december 31. vasárnaptól kezdve mindennemű

lelkészi szolgálat zavartalanul végezhető a hitoktatással együtt. Az istentisztelet látogatá-

sa megélénkült, a missziói élet újból megindult és hisszük, hogy e megpróbáltatások és szenvedések sok lelket igaz hitre és megtérésre buzdítanak. Mindezekért pedig: „Egyedül Istennek legyen dicsőség”.

Maradtunk testvéri köszöntéssel az Úrban!

Nyíregyháza, 1945. június 1.

Lukácskó András

lelkipásztor

A háborút egyházközségünk legelőbb és leginkább abban szenvedte, hogy az iskoláját gya-korta vették igénybe katonai célokra. Bizony ez a tanítást sokféleképpen zavarta. Tanítóink közül többen voltak katonák.

1944. évi szeptember hó 25. napján jöttem haza sződligeti tartózkodásomról. Akkor már az egyházközség főgondnoka nem volt idehaza.

Október 9.-én, az első pánik alkalmával az egyházközség gondnoka is eltávozott.

Október 18.-án Lukácskó András, tanyai egyházrészi lelkipásztor és helyettes lelkész jelentette be, hogy elhagyja a gyülekezetet.

Az árván maradt gyülekezetet lelkiismeretem parancsának engedve, Molnár Bálint lelkész testvéremmel együtt vettük gondjainkba.

Az első orosz megszál ás alkalmával: október 21.-én szombaton délután történt. A meg-

– 179 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

szál ást követő vasárnap 22.-én felmentünk ugyan a templomba istentiszteletet tartani, de nem jött fel senki, így istentiszteletet nem tarthattuk. Azután minden hétköznap reggel megtartottuk az istentiszteletet.

A második megszál ás október 31.-én történt. Aznapi istentiszteletünk is elmaradt.

Ugyancsak elmaradt november 2.-án a reggeli istentisztelet, mivel ekkor szedték össze itt a túszként elvitt polgári foglyokat, akik közé engem is bevittek. Aznap még bevittek, de el is bocsátottak. Ettől kezdve zavartalanul tartottuk istentiszteleteinket.

Az első megszál ás alatt Hadházy Sándor hitoktató lelkész idehaza volt, de közben Ib-rányba, illetve Nagyhalászba távozott.

November 2.-án templomunkat feltörték, perselyeinket elvitték, úgyszintén a harmóni-umunkat s 8 úrasztali terítőt. Amint a templom feltörését november 3.-án reggel megtudtam, azonnal a városparancsnokságra mentem, ahol azonnali intézkedésre harmóniumunkat visszakaptam. A templomba berendezett kocsijavító műhelyt kipakolták.

Az üresen álló parochia épületét egyik különleges alakulat foglalta le, amit semmiféle közbenjárásra nem tudtunk mentesíteni. Csak karácsony előtt, az alakulat eltávozásakor vehettük igénybe.

Iskoláink közül csak a Dessewffy téri épületet foglalták le. Az iskolatermekben néhány napig istálló volt. A lelkészi hivatalt, gondnoki irodát, általában a gyülekezeti ház helyiségeit csak feldúlták, onnét az egyház tulajdonát képező bicikliket kivéve, más lényeges dolgot nem vittek el. Anyakönyveink és fontosabb irataink megmaradtak.

November 19.-én istentisztelet után értekezletet tartottunk a templomban megjelent hívekkel és elhatároztuk, hogy addig, amíg törvényes intézkedést nem kapunk és nem tehetünk – a 68 tagú presbitériumból összesen 17-en voltak itthon, ez az értekezlet Molnár Bálint lelkész bízta meg az egyház anyagi ügyeinek kezelésével.

Iskoláinkat november 20.-án nyitottuk még. Ekkor adtam helyet az egyház épületeiben a Kálvineumnak is.

Karácsony előtt 2 nappal érkezett vissza Lukácskó András tanyai lelkipásztor.

November és december hónapok folyamán a bombázások, illetve utcai harcok következ-tében megrongálódott templomunk és egyházi épületeink ablakait és tetőzetét kijavíttattuk.

Az első presbiteri gyűlést december 9.-én tartottuk. A presbiteri gyűlés az addig tett intézkedéseinket jóváhagyta.

Az iskola megnyitásakor csak Kecskeméthy Sára tanítónőnk volt idehaza s csak december első felében érkezett haza Tóth Jenő és Kemecsey Ferenc s december hó végén Horváth László tanítónk.

Nyíregyháza, 1945. július 27.

Békefi Benő

lelkipásztor

– 180 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Nyírgelse

Az 1944. esztendőben Krisztus látható egyháza erős viharba került. Ez a vihar nem kímélte a mi kisegyházunkat sem.

1944. október 21.-én délelőtt 11 órakor kezdődött Nyírgelse községen keresztül az orosz katonaság átvonulása. Községünk határában, különböző irányban 1 hétig tartó harc dúlt. Ez idő alatt egyházunk sok kárt szenvedett.

Templomunk belső ál apota sértetlen maradt. Templomunk és tanítói lakásunk kerí-

tését kórházi ágyaknak darabolták szét. Egyházközségi irattárunk az utcára került. Szinte pótolhatatlan hiányokkal tudtuk csak összeszedni. Hiányzik többek között az egyházi és iskolai pénztári napló. Az iskola irattárából hiányzanak anyakönyvi és beírási naplók. Hi-

ányzik az egyház bevételét és kiadást igazoló nyugták.

Kegyszereink és anyakönyveink hiánytalanul megvannak.

13 iskola pad közül egyetlen sincs ép. Az iskola belső és külső ál apotát egyaránt megviselte a háború.

A sok megpróbáltatás után is meg vagyunk győződve róla, hogy Krisztus látható

anyaszentegyháza újra pótolni tudja a hiányokat. Kérjük Istent, hogy így legyen.

Nyírgelse, 1945. június 15.

Kodácsi János

református lelkipásztor

Nyírgyulaj

A nyírgyulaji református egyházközség háborús történetét nem áll módomban részletes, pontos adatok alapján megírni. A lelkipásztor elmenekült a bevonuló román és orosz katonaság s lelkészi irattárt teljesen szétdúlta egy részét elégette. Így csak a gyülekezet egyes tagjainak vallomására építhetem jelentésem.

A háború hosszú időn keresztül a maga súlyát nem nyomta reá egyházközségünk éle-

tére. Zavartalan volt úgy egyházközségünk, mint a hívek élete. 1940. június 10.-én rövid szenvedés után a debreceni kórházban elhalt a gyülekezet 31 éven keresztül szolgált hűsé-

ges lelkipásztora id. Pátaky László. A megüresedett lelkészi ál ásra egyhangú megnyilatkozással Munkácsy György volt helyettes lelkészt választotta meg a gyülekezet. Munkácsy György 1944. október 18.-án eddig ismeretlen okból gyülekezetét elhagyta, és mint menekült, idegen helyen tartózkodik még jelenleg is. A gyülekezet részére nagy megpróbáltatást jelentett a lelkész eltávozása. Tanítója 1944. december elsején katonai szolgálatra vonult be. Őt eltávozása után Munkácsi György helyettesítette. Munkácsy György elmenekülése után azonban lelkész és tanító nélkül marad az egyházközség. Sőt az egyházközség gond-

– 181 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

noka Kulin Lajos is előbb elmenekült aztán 1945. február elején hazatért ugyan, de kénytelen volt elhagyni egyházközségét, mert mint politikai bűnöst letartoztatták és elítélték.

Egyházközségünket és egyben Nyírgyulaj községet 1944. október 20.-án szállották meg előbb a román majd az orosz csapatok. Az üresen maradt lelkészlakot és irodát feltörték és azt teljesen szétdúlták. Az irattárnak csak egy pár darabja maradt meg. Bütösi Mihály presbiternek köszönhető, hogy az anyakönyvek és kegyszerek megmaradtak, mert még idejében elrejtette azokat. Mikolay Pál presbiter volt az első, aki hozzálátott az egyház-község dolgainak rendezéséhes. Mindenek előtt iskolai tanítás megindításáról és az isteni tiszteletek megtartásáról gondoskodott. Ebben az időben idehaza tartózkodott Zsurkay György harmadéves tanítóképzős, aki vál alta úgy a tanítást mint az isteni tiszteletek el-végzését. Amikor újra megnyíltak az iskolák kapui őt is elszólította a kötelesség. Helyét Szöllösi Sára és Vida Magdolna vette át. Akik nemcsak a gyermekek oktatását végezték, hanem még isteni tiszteletet is tartottak. Ebben az időben a nélkülözhetetlen lelkészi szolgálatot Varga Károly és Lányi Pál nyírbátori lelkészek végezték el felváltva. 1945. márciusa elején helyettes lelkésznek az esperesi hivatal Szaniszló Endre volt nagybocskói missziói lelkészt rendelte ki, aki e jelentés elkészítéséig is szolgál, 1945. május 6.-án az egyház-község presbitériuma a tanítói ál ás ideiglenes betöltéséről is gondoskodik és arra Korsós Józsefnét hívja meg, aki az iskola év végéig áldásos munkát végzett.

Az egyházközségünk épületeiben kár nem esett. Mindössze az egyik román katona

egy pár orgonasípot lopott el, amiért életével fizetett, mert tisztje úgy dobta ki a templomból, hogy a templom lépcsőjén nyaka tört. Egyideig a torony mellett volt eltemetve.

Májusban azonban kiásták és elszállították a temetőbe.

Egyházközségünk anyagi élete igen nyomorult lett. A gondnok sem írást sem pénzt

nem hagyott elmenekülésekor. Az 1944. évi adó nem volt beszedhető úgy a lelkész, mint az egyházközség terménye közpréda tárgyévá lett. A béke és a hazatérők egy új élet lehetőségét rejtik magukban. Minden reményünk meg van ahhoz, hogy ezeket a megpróbáltatásokat rövidesen kiheveri az egyházközség és áldásos munkáját tovább tudja folytatni.

Nyírgyulaj, 1945. július. 13.

Szaniszló Endre

helyettes lelkész

Nyíribrony

1944. szeptember 9.-én este 9-10 óra között egy ellenséges repülőgép 8 db. különböző mére-tű bombát dobott le a község melletti szántó földekre. A bombák robbanásától emberéletben nem esett kár. Később tudtuk meg, hogy egy sérült gép bombaterhétől igyekezett szabadulni és az dobta le a bombákat. Erről a gépről egy pilóta le is szállott, akit a község lakosai szeptember 12.-én elfogtak. Ez alkalommal a község határában juhait őrző pásztor embert a menekülni akaró pilóta revolverével meglőtt. A juhász név szerint vitéz Vácz Sándor meghalt.

– 182 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Október 22.-én (vasárnap) reggel 9 órakor egy orosz gépkocsi futott be a faluba és a templom előtt megál t. Azután lovas és gyalogos orosz csapatok vonultak a községen keresztül. Egy kozák százados, aki két-három katonával minden házba bement, bejött a parókhiára is, minden szobát megnézett, az ebédlő asztalon levő bibliámat a kezébe vette, forgatta és hozzám fordulva kérdezte: pap? Mikor erre igennel feleltem, fejmeghajtással köszöntött és eltávozott. Aznap ál andóan vonult keresztül a falun az orosz csapat. A lakosságot nem bántották, csak a lovakat vitték el. Két nap múlva ugyanez a csapat vonult volna visszafelé, de velük egyszerre érkeztek a községbe a magyar csapat előőrsei, mire az oroszok puskalövés nélkül kivonultak a faluból. A magyar csapat átvonulása három napon keresztül tartott. Ezután kezdődött a harc a községet dél és nyugat felől támadó román és orosz csapatokkal. A harc közvetlen a falu alatt négy napig tartott. Egy ellenség által kilőtt gránáttól egy asszony és 22 éves fia meghalt, ketten súlyosan megsebesültek.

Másodszor október 31.-re virradó éjszakán vonultak be a román csapatok.

Egyházunkat a háborús események következtében nagyobb károsodás nem érte. Úr-

asztali felszerelésünk, gondosan elrejtve, hiánytalanul megmaradt. Anyakönyveket, úrasztali terítőket elrejtés és megőrzés végett részben a híveknek adtam ki, akik gondosan meg-

őrizve vissza is hozták azokat. Templomunk, iskoláink, lelkészi és tanítói lakásaink épek maradtak. A kerítésekben itt-ott jelentős kár esett. Kidöntögették és megrongálták.

Lelkész és a tanítók családjukkal együtt helyükön maradtak és Istennek hála érte –

semmi baj nem ért bennünket.

A lelkészi iroda berendezése, könyvek, iratok, parókhiális könyvtár megmaradtak.

Istentiszteletet két vasárnap nem tarthattunk, de november 5. óta zavartalanul megtarthatók azok, csak az esti összejöveteleket, val ásos estéket nem tarthattuk meg.

Az iskolában a tanítás november 22.-én az orosz parancsnokság engedélyével megkez-dődött.

Nyíribrony, 1946. január 16.

Lőrinczy András

Nyírjákó

Vonatkozással a 4300/1944. számú püspöki körlevélre, tisztelettel jelentem, hogy egyházközségünk életében a borzalmas vihar, a háború, csak az iskolai életre volt megrázó és pusztító hatással, amennyiben ennek épületében nagyobb számú román haderő volt beszál ásolva, amely a zár alatt levő tanítói és ifjúsági könyvtárt, térképek, földgömb és egyéb felszereléseit teljesen, bútorzatát nagyrészben elpusztította. A kár értéke ma mintegy 50.000 pengőt tesz ki. Községünk területén harc nem lévén, csak az átvonulás okozott kárt anyagiakban. Az összes lovakat szekérrel és felszereléssel együtt elvették tőlünk.

Egynéhány kövér disznót, rengeteg baromfit élelmezésre használták el. Nyolc-tíz családot ruhaneműjéből kifosztottak, ugyanennyit elrablott holmikkal meggazdagítottak. Nekem

– 183 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

magamnak is van ilyenféle károkból mintegy 100.000 pengő veszteségem. Öregségemre egy hajlékot óhajtottam volna felszaporodott jószágállományból beszerezni és mindennek véget vetett az ítéletes idő. Egyébként az élet a viharban is a megszokott maradt. Az igehirdetés soha nem szünetelt, csak az iskolában volt eltérés, amennyiben a gyerekek részint az ijesztő propaganda, de kiváltkép pedig a nagy ruha és cipőhiány miatt ebben az évben nem jártak fel rendszeresen az iskolába. Községünk lakói szegény emberek lévén, elmenekülésre senki nem gondolt. Emberéletben történt veszteségekről még beszámolót nyújtani nem tudok, mivel katonáink jórésze még ma sem tért haza. Polgári lakosokban a háború semmi veszteséget nem okozott.

Nyírjákó, 1945. június 29.

Janthó Sándor

református lelkész

Nyírkércs

Az 1944. esztendő október havának 20. napjától ugyanazon hónap 30. napjáig Nyírkércs község a visszavonuló magyar és német csapatok átvonulásának színhelye volt. 1944. ok-tóber 30.-án, hétfőn délelőtt 10-11 óra között, nyomultak be a községbe a román csapatok Nyírjákó felől. Eleinte úgy látszott, hogy súlyos harcokra kerül sor, mert a hátráló magyar csapatok Ramocsaháza és Székely között védőál ásba helyezkedtek s tüzérségi tűzze kezdték lőni a falu környékén a román ál ásokat. Ebben a rövid ideig tartó tüzérségi tűzben 2 román katona esett el, a falu lakosságából nem vett áldozatot. A lövedékek csak a szántó-

földekre hullottak, így épületkár sem keletkezett. A román harcos alakulatok nem sokáig maradtak a községben, mert a visszavonuló magyar csapatok átkeltek a Tiszán, így a ro-mánok is előnyomulhattak a Tisza vonaláig. Ez időtől kezdve azonban egészen december hónap közepéig a községen ál andóan román és orosz csapatok vonultak fel a Tiszához.

Mivel az átvonulásokkal együtt járó zűrzavaros ál apotot még fokozta a hadszíntér kö-

zelsége, ebben az időben a község lakossága nem élhetett normális körülmények között.

Utoljára október 29.-én délelőtt volt istentisztelet, melyet az átvonuló magyar csapatok honvédlelkésze tartott. A lelkipásztor mivel felesége áldott ál apotban volt, családjával elmenekült. Az egyház egyetlen tanítója 1944. február óta katonai szolgálatot teljesítvén, szintén távol volt. Elmenekült az egyház volt főgondnoka, Uray Mikós, aki menekülés közben légitámadás áldozata lett.

Az egyházközséget jelentősebb anyagi kár nem érte. Az egyházi épületek épség-

ben megmaradtak, mindössze a lelkészlakás kerítését tüzelték fel az átvonuló csapatok, megrongálták továbbá a lelkészlakás ajtóit, ablakait (feltörték), megrongálták a pincét, s ugyancsak feltüzelték a melléképületek ajtóit. Az anyakönyvek, úrvacsorai-, keresztelési edények, terítők, egyházi ügyviteli könyvek megmaradtak, tudniillik el voltak ásva.

Elveszett a lelkész iktató- és postakönyve, az iskolai pénztárkönyv és az egyház összes bé-

– 184 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

lyegzői, ezek tudniillik a nagy, zűrzavaros kapkodásban az elrejtett holmik közül ki lettek felejtve.

Az egyház anyagi kára békebeli pengőértékben 500 Pengő, azaz ötszáz pengő.

Elhurcolták a katonák a lelkészlakás egyes berendezési tárgyait (festményeket, rádiót, fényképező gépet, hegedűt, szépirodalmi és theológiai könyveket, gitárt, ruhaneműt és a lelkész palástját). A berendezés többi részét a község lakossága megmentette.

A lelkész anyagi kára békebeli pengőértékben 6000 Pengő, azaz hatezer pengő.

A normális ál apot karácsonyra helyreál t. Ekkor már istentisztelet tartása is lehetővé vált. Tartott is istentiszteletet, karácsonykor először: Fazekas Gábor Máramarosból menekült segédlelkész, aki huzamosabb ideig itt is maradt a lelkészi szolgálat el átására.

Távozása után istentiszteleti szolgálatot végeztek: Rápolthy László ramocsaházai lelkész, Dr. Csomár Zoltán Baktalórántházán letelepedett felvidéki menekült lelkész, Janthó Sándor nyírjákói lelkész, továbbá: Szabó Antal, Rédei József és Becsy Sándor segédlelké-

szek. Az 1945. november 5.-én hazatérő lelkipásztor az egyházközség könyvtárát és irattárát rendbeszedte, az egyház más értékeit számbavette, az épületeket a lehetőség szerint rendbehozatta, az elemi iskolában a tanítást megkezdte s megindította újra az intenzív lelki munkát. Az egyház kántortanítója orosz fogságból sajnos még mind a mai napig haza nem tért, de már életjelt adott magáról.

Nyírkércsen, 1945. december 19.-én

Farkas Miklós

lelkipásztor

Nyírmihálydi

Az 1944. október 21.-nek éjszakája sokáig emlékezetes marad községünk s gyülekezetünk életében! Hajnali 3 órakor ugyanis, közeli ágyúdörgés riasztotta meg a különben is már hetek óta a rendesnél is nagyobb izgalomban levő lelkeket. A rémület nem volt alaptalan!

Reggel 5 óra után már megjelentek községünkben az orosz hadsereg portyázó katonái s megkezdték a házkutatásokat, fosztogatásokat. Délelőtt folyamán nagyobb, főként román haderő érkezett s ettől kezdve ál andóan jöttek-mentek. 23.-án hétfőn jött a főcsapat, orosz haderő. Harctér lett a község belterülete s ez október 31.-ig tartott, amikor tova vonultak Nagykálló felé.

Hogy mit szenvedett e 11 nap alatt községünk lakossága anyagiakban, testiekben, lelkiekben elkezdve a legbrutálisabb testi szenvedéseken, arcul veretéseken megrúgdalásokon, a leggyöngébb gyermek leányoktól a tehetetlen öregekig a nők megbecstelenítéséig, mi a sok és sokféle nemi betegségeken kívül 3 halálos áldozatot is követelt, s az én papi családomat sem kímélte meg, azt nehéz volna szavakban kifejezni.

Éppen a paplak lett a főhadi szálás s az egész utcát kilakoltatták. Én feleségemmel s beteg fiaimmal a temető házban a harangozónál találtam menedéket. E harcok alatt épület

– 185 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

kár nagyobb mértékben nem történt. Legtöbbet szenvedett a görög katholikus templom, a mi templomunkban a perselyt törték fel, a szószéki és papszéki terítőt vitték el s egy pár padot rongáltak meg. A magtár tetőt ért egy gránát találat s az kisebb rongálást szenvedett.

Egyéb egyházi épületben egy pár ablaküveg betörésén kívül nem esett kár. A klenódiumok, úrasztali terítők, anyakönyvek, jegyzőkönyvek, fontosabb egyházi okmányok stb. a templom belsejében voltak elrejtve s hála Istennek megmaradtak. Az irattár, levéltár szinte érintetlen maradt, mindössze az író asztalon kéznél levő iratok, levelek semmisültek meg.

A használatra fennhagyott 1 úrasztali pohár, tányér szintén megmaradt, csupán egypár úrasztali terítőt szaggattak szét, mit a pohárral együtt fennhagytunk. Erre a sorsra jutott az én palástom is.

Október 27.-én azzal az ürüggyel, hogy pár órára, vagy párnapi munkára viszik őket összeszedték a 18-60 éves férfiakat s gyalog hajtották őket élelem és felső ruha nélkül Debrecenbe, majd pár nap múlva a még itthon maradtakat újra utánok vitték. 3 hét múlva az öregeket, betegeket hazaengedték, a többieket, mintegy 150-et, máig is ismeretlen helyre, bizonyosan munkára, elvitték s azóta semmit sem tudunk róluk. Ez elhurcolt embereinken kívül 7 halálos áldozata is lett gyülekezetünknek. 5 férfi és 2 nő. Közülök 4 lelövés, 1 gránát sérülés és 2 kútba ful asztás.

A kivonulás után november 6.-án Nyíregyházáról 2 kiküldött jelent meg községünk-

ben, kik a már megalakított nemzetőrséget felülvizsgálták, a község vezetésére az elmenekült főjegyző helyett engem kértek fel s bíztak meg a főjegyzői teendők el átásával.

November 10.-én végre megszólalt harangunk, megnyílt templomunk ajtaja s elhang-

zott a meggyötört nép ajkáról az első ima az Egek Urához. November 26.-án kiosztottuk az őszi úrvacsorát, takarítgattuk a romokat, építgettük a beteg lelkeket s az ige erejével erősítgettük egymás csüggedő hitét, lankadó reményét.

December 18.-án a felsőbb hatóság Kiss Lajos volt nyíradonyi főjegyzőt állította köz-ségünk élére s ezzel az én községi működésem megszűnt s visszatértem teljesen gyülekezetem szolgálatára, hol azonban a szintén elhurcolt Varga Levente ál ami igazgató tanító kántorunk helyett a kántori teendőket is magam látom el.

Nyírmihálydi, 1945. június 12.

Molnár István

református lelkipásztor

Nyírpazony

A második világháború egyházunkat szép ígéretekkel biztató lelki és anyagi fejlődés ál apotában találta. Egyházunk, iskoláink külső-belső élete legszebb reményekre jogosított. A világégés hat esztendeje azonban a szellemi és anyagi válság lejtőjére sodorta. Az első négy évben az őrállók és hívek hősies erőfeszítése elhárította a hanyatlást, de az utolsó két évben a háború minden borzalmaival rettenetes csapásokat mért egyházunkra és községünkre.

– 186 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Az első négy évben is folytonos katonai beszál ásolásban volt részünk a parókián s az iskolákban, de a magyar katonák példaadó viselkedése enyhítette a beszál ásolással járó kellemetlenségeket és terheket. Híveink közül 154 volt távol, ennek dacára a templom lá-

togatók és úrvacsorával élők száma növekedett. 1942-ben mindkét férfi tanítónk bevonult s ettől kezdve helyettes hiányában 1946. január végéig lelkész végezte a kántoriákat, az iskolákban pedig Nánássy Erzsébet tanítónő egyedül tanított 180 növendéket.

De a háború zivatara közeledett!

1944. szeptember 8.-án német csapatok szállották meg a községet. Lefoglalták a paró-

kiát és az iskolákat. A lelkészi iroda, iskola berendezése, felszerelése, könyvtára elpusztult.

Napról-napra érkeztek visszavonuló német, magyar csapatok s polgári menekülők tömegei. Mind requirált, mind vitt gátlás nélkül bentről-kintről. Október 22.-én megszál ták a falut az orosz csapatok. 27.-én súlyos harcok után a honvédek visszafoglalták, de október 31.-én ismét az oroszoké lett. A nagy átvonulások után két hadikórházat rendeztek be a faluból kölcsönzött bútorokból s itt is maradtak december 22.-ig.

A harcok alatt két vasárnap és október 31.-én nem tarthattuk istentiszteletet. De egész novemberben és decemberben csekély volt a templom látogatók száma, mivel a község férfi és nő lakossága 16-tól - 60 éves korig hadimunkára a Tiszához lett kihajtva, az itthon maradtak és visszaszivárogottak félelemben és rettegésben élve bujkáltak. Meg kell jegyeznem, a megszállók a val ásos cselekmények végzését nem gátolták, sőt a szünetelő

iskolákban a tanítás megkezdését szorgalmazták. Így a községben elesett 19 honvéd és két polgári halott eltemetését sem ellenezték.

Az 1945/46. év a párttagozódás és földosztás jegyében folyik. Az egyháztól eddig igénybe vettek 53 katasztrális hold földet. Fellebbeztünk!

Az átélt testi-lelki szenvedések kábulatából felocsúdva sebeinket gyógyítgatjuk, s lelki válságok között nagy anyagi elesettségben küzdünk. A jövőbe nézve az Istenben bízunk.

Egyedül övé a dicsőség!

Nyírpazony, 1946. február 18.

Nyerges Ferenc

lelkipásztor

Nyírtét

Nyírtét községbe 1944. október 22.-én vasárnap délelőtt vonultak be az orosz csapatok teljes rendben harc nélkül. Elől dübörgött 6 óriási harcikocsi s ezeket követték a mindennemű csapattestek mintegy órai időn át. Ugyan ezen csapatok du. visszatértek s Napkor irányában elvonultak. Lakosság nyugodtan viselkedett. Lelkipásztor helyén maradt még az este egyik pincében biblia olvasás ima, és sok ének eléneklésével vigasztalta az egybe gyűlteket. A hit élet gondozása így egy percig szem szünetelt. Lelkész gyakran felkereste

– 187 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

híveit nem csak nappal, de esténként is s biblia elolvasással és sok, sok énekkel emelked-tünk együtt az Isten trónja elé.

Október 31.-én már házi istentiszteletet tartottunk igen nagyszámú egybegyűlteknek.

A község lakosainak nagyon jól esett, hogy legalább a pap velük maradt. Jegyzők, tantók s még mások is elmenekültek. Községünk kül- és belterületén a harcok körülbelül 8-10

napig folytak, mialatt községünk háromszor cserélt gazdát. Helyzetünk többször kritikus volt, de megőrzött bennünket a jó Isten. Polgári lakosság közül egy nő halt hősi halált.

Egyház épületei közül a lelkészi lakás szenvedett jelentékenyebb kárt. Utcai palatetőzet jórésze, teljes ablaka, ez a kár részben kijavíttatott. Itt még a kerítésekben van számottevő

kár. A kántortanítói lakásnál több akna robbant melyek a melléképületet rongálták meg.

Egyházközségünk kegyszereit úrasztali kelyheit, terítőit, keresztelő edényét, anyakönyveit kellő időben egészséges helyen helyeztük el, semmi nemű kárt nem szenvedtek.

Ám a lelkipásztori lakás három ízben lett széthányva, felforgatva, az irattár jórészt elpusztult hasznavehetetlenné vált. Hála a jó Istennek szép értékes templomunk ép, sértetlen.

Csupán a torony őrzi a harc nyomát két könnyebb sebbel.

November elején érkeztek hozzánk a kiürített Paszab község lakosai mintegy 980-an szeretet lelkipásztoruk Oláh Károly gondos vezetése alatt. Turi Sándor tanító úr is együtt jött a lakossággal s ő lett a két falu tevékeny doktora. Szeretettel fogadtuk Paszab menekültjeit s három heti itt tartózkodásuk alatt igyekeztünk nekik otthont nyújtani. Paszab egyházközség nagyon érétkes kegyszereit jómagam rejtettem el templomunkban s vissza is adtam hiánytalanul. A három heti együtt lét alatt minden nap megtöltötte a két község lakossága templomunkat Isten tiszteletére. Újborra úrvacsorát együtt vettünk. Nyírtéten a szolgálatot én láttam el, míg Oláh Károly Sényőn szolgált a Tiszaberceliek, és Senyőiek lelki erősítésére. Paszab község nálunk tartózkodása idejében jelentékeny kárt szenvedett régi iskolák berendezése. Majdnem az összes iskolapad eltűnt s új szénkályhánk is oda van. Ez nekünk szegény kis egyháznak igen nagy kár.

Fentebb jeleztem, hogy községünk jegyzői elmenekültek emiatt a község jegyzői tisztségét is vál alnom kellett egész 1945. január 3.-ig. Nem volt kellemes foglakozás a nagyon súlyos zaklatott időben. Sok huzavonát egyenetlenséget kellett lecsendesíteni. Karácsony ünnepén kétszer szolgáltam a szomszédos Székely községben. Úrvacsorát december 24.-

én osztottam s még 26.-án délelőtt is istentiszteletet tartottam.

Kántortanítónk 3 heti távollét után hazajött, s ő még december havában megkezdte a tanítást. Tanítónőnk bár csak Kisvárdára menekült még ez ideg nem jelentkezett, bár felhívtam április 13.-án, hogy 30 nap alatt foglalja el helylét, erre sem válaszolt.

Hogy kisebb nagyobb károkat szenvedve életben maradtunk, Istent dicsérjük érte.

Hittel ál hatatosan könyörgünk! Hála imádságot rebegünk bűnbocsánatért esdünk! Megtartatásáért kiáltunk irgalmas Istenünk légy továbbra is gondviselő jó Atyánk.

Nyírtét, 1945. június 29.

Adorján István

lelkipásztor

– 188 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Nyírtura

1944. szeptember hónapja tele van aggódással, ijedelemmel, nyugtalansággal. Rémítő-

hírek jönnek-mennek. Mindjárt az első napokban a közeli Nyíregyházát nagyon súlyos légitámadás éri. Nincs oly nap, hogy riadó ne lenne, ki ne gyúlnának a „Sztálin-gyertyák”.

Szombatosaink a közeli világbékét vélik látni. A falu tele van átvonuló német csapatokkal.

Iskolánk látogatottsága napról-napra csökken.

Október 8.-án a már régebben itt pihenő németek hirtelen odébbállnak s helyükre, még az iskolánkba is, Hajdúnánásról, -Szoboszlótól menekülők jönnek. A falu tele van rémhírekkel és menekülni készülnek. Az október 15.-i események megdöbbentik a falut, Horthy mellé állnak, de a nagy német katonai többség általános zavarba ejti őket.

16.-án a német katonaság váratlanul elmegy. Mennek-mennek az emberek, jönnek a

rossz hírek, de azért csak hét családunk menekül el. Tanítónőnk betegszabadságot kér, kap és azonnal megy. 20.-án már közel hallik az ágyúzás, 22.-én vasárnap hajnalban már itt is vannak a doni kozákok. Általában jól viselkedtek. Lovat, bort, ennivalót követeltek.

26.-án hajnalban erős harcizaj közeledvén, a falut elhagyták, harcolva visszavonultak.

Magyar gyalog zászlóalj jött a faluba. A torony ekkor kapott akna találatot. Magyar tábo-ri lelkész halottakat temet. Egy honvédet a helybeli lelkipásztor. 28.-án újra orosz kézre kerül a falu. 31.-én, a reformáció emléknapján a lelkészi irodát lefoglalják és tökéletesen átforgatják értéktárgyak után.

November 5.-én tiszaberceli, gávai, paszabi menekülők vonulnak a falun át. Egy tö-

redékük itt telepszik meg. November 9.-én orosz tábori kórház helyezkedik el a faluban.

A parancsnok, orvos ezredes és felesége a paróchián szállnak meg. Az irodában az őr-ség lakik. Iskolánk, otthonunk lefoglalják és berendezik. Az egyik kórház, a másik mozi, színház, tábori posta. A falu minden házát tele nyomják sebesülttel. Aki házaknál nem fér, annak sátrat építenek. Nehéz napok jönnek gyülekezetünkre. Az asszonyok szüntelen mosnak, főznek, a férfiak fát vágnak, megmaradt jószágukkal a Tiszára járnak fát hordani, hidat építeni. November 19.-én tartjuk az első istentiszteletet a megszál ás óta. Oroszok is sokan jönnek. Példásan viselkednek. Lelkipásztor minden alkalommal oroszul is olvassa a „Mi Atyánk” -ot. Egy alkalommal két orosz a templomi harmóniumon játszott.

A községparancsnok ezredes ezt hal ván becsukatta őket és megparancsolta, hogy ezután a templomot zárva kell tartani. November vége felé hazamentek a gávai, paszabi, berceli menekültek. (November 29.-én meglátogattam a nyírturai lelkészt, családját, a turai ro-konokat. Híreket, üzeneteket hoztam Debrecenből, Hajdúhadházról, Orosról, Pazonyból, Nyíregyházáról.)

December 4.-én megpróbáltuk megkezdeni a gyermekek tanítását a templomban.

Az ablakok hiánya miatt olyan hideg volt, hogy fel kellett hagyni vele. December 9.-én a nyíribronyi lelkész itt aludt. December 16-17.-én a kórház lassan költözködni kezdett és karácsonyra teljesen elment. A postaforgalom is megindul. Sikerül összeköttetést kapni Esperessel, és a környező lelkészekkel. December 23.-án Dombrádra hazaviszik szülei

– 189 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Berencsi Gyula honvéd holttestét. Ugyancsak 23.-án temeti helybeli lelkész két hősi halott civil családapánkat.

A karácsony csendben békében telik el. Az első nyugodt ünnep, mikor számot vethe-tünk: „Mi történt az ősz óta?”

Az esztendőt nagyon megszomorodva, de mégis reménykedve búcsúztatja a köny-

nyező gyülekezet.

1945. januárjában megindul a munka, az új áépítés munkája. Nehezen ébrednek az

emberek. Már 4.-én az iskola megnyílik a II. számú tanítói lakásban. Itthon maradt taní-

tónk buzgó fáradozik a megjelent néhány gyermekkel. A szomszédos Sényőn is helybeli lelkész és tanítója látja el a szolgálatot, mivel lelkipásztora Kiss József családostól elmenekült. Január 8.-án itt aludt Ari Antal laskodi lelkész és tanítója.

Jan. 24.-én G.P.U. kiszállott a faluba. Németeket, német-származásúakat keresvén.

23 falubelit vittek magukkal. Köztük 13 református hittestvérünket. 3 szép hajadon leá-

nyunk is odalett. Név szerint: Hajzer Antal, - István, - István, - János, - Erzsébet, Leffelholcz Gábor, - Judit, Mester János, - József, Nagy Gábor, - István, - Sándor, - Juliánna. Az Úr Isten legyen kegyelmes hozzájuk.

Helybeli lelkészt letartóztatták, mivel menteni szándékoztak őket. Többször megverték, becsukták és csak másnap engedték szabadon. Fia is véle együtt volt. Szolgálni sem tudott a következő úrnapján. Február 17.-én a református otthont az előljáróság lefoglalta és abban műkedvelő előadást és bált rendezett. Március 3.-án a templomkertben, malom udvaron és a község határában ideiglenesen eltemetteket felszedték, koporsóba tették és a lelkipásztor másnap 4.-én eltemette a temetőben. 6 magyar-, 7 orosz katona, egy civil és 4 zsidó. Március 9.-én Mikó Miklós theológus itt járt. Március 10.-én felszólították az egyház vezetőségét a háborús kár bejelentésére. 26.000 Pengőben ál apították meg.

Régi emlékeinkből csak a pirosbársony úrasztali terítő hiányzik. A többi elásva megmaradt. Iskolánk szenvedett nagy kárt bútorzatában és felszerelésében.

Már-már helyreigazodott minden, megindult az egyházi élet midőn lelkipásztorunk

hosszas szenvedés után magához vette az Isten. A január 24.-i események nagyon siettet-ték halálát.

Alig ment el a jó pásztor, ki hű volt mindhalálig, megjött a hír, hirdette a dob, a harang, hogy vége a háborúnak.

néhai Veress Károly nagytiszteletűúr és fia Veress László jegyzeteiből összeállította:

Mikó Miklós

református theológus segédlelkész lelkész

– 190 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Oros

1944. október havának 15-ik napjától kezdve naponta jártak az emberek hozzám rádióhí-

reket hallgatni és érdeklődni a napi helyzet felől, mert elterjedt a hír, hogy a szovjethadse-reg minden pil anatban elviheti Orost.

Október 18.-án este 8 órakor megjelent egy orosz repülőgép a község fölött és egy görög katholikus gazda házára ledobott két kisebb bombát, amely a református parchiától cirka 500 méterre két házat teletalálatban ért, a vil anyvezetéket elszaggatta. Az áramszol-gáltatás csütörtökön este megszűnt s így rádióhíreket nem hallottunk tovább. Községünk-ből a katonák kivonultak, csak egy pár maradt itt egy katonai raktár őrizetére.

Október 21.-én szombaton reggel elterjedt a hír, hogy az orosz hadsereg Nagykál-

ló községben van, amely falunktól 10 km-re van délre. A délelőtti órákban községünkbe csapódott be egy pár ágyúlövedék. A lakosság körében nagy volt a rémület. Én a faluban jártam s megnyugtatni igyekeztem a lakosságot. A paróchián asszonyok és lányok jöttek össze s itt a lelkésznével énekeltek, imádkoztak s Bibliát olvastak. A lövések közben erő-

södtek, a katonák által megnyitott raktárból a lakosság élelmiszert hordott szét.

Déli 12 órakor puskalövések hal atszottak a község alatt s 12:10-kor a paróchia mellett vágtatott el két orosz lovas, akik a falu északi részén jöttek be az utcába s déli irányban mentek. A lakosság nyugodtan viselkedett, a lövések senkiben és semmiben kárt nem tettek. A nők elbújtak pincébe, bunkerekbe, a férfiak egy része figyelte a mozgást. 12:45 óra körül szekércsoport vonult át a falun, délután 4 óra körül kozákok szál ták meg a falut s éjszaka is itt maradtak. Reggel a hajnali órákban elhagyták községünket, de délután új csapatok jöttek Nagykálló felől.

Hétfőn, október 23.-án délről ágyúdörgéseket hallottunk távolról. A lövések erősödtek s kedden elterjedt a hír, hogy magyar és német csapatok közlekednek. Szerdán, októ-

ber 25.-én este az ágyúlövések egészen közel hal atszottak. A lakosság férfi tagjainak ki kellett menni a határba lövészárkokat ásni s ők már harci tűzben voltak. Október 26.-án kora hajnaltól kezdve délről és keletről erősen lőtték a falut. Egy ház éjszaka kigyul adt és leégett. A lövések több házat megrongáltak, a paróchia tetejét is három találat érte és beszakította a tetőt. Egy negyedik a déli tűzfalat ledöntötte, a lelkészi hivatal keleti falát két találat átütötte, a templomot azonban csak szilánkok érték és puskagolyók. A lakosság pincékben, bunkerekben és a házakban keresett menedéket. Nem is történt szerencsétlenség senkivel. Október 26.-án csütörtökön erős harc után délután 4 órakor benyomultak a magyar, német katonák, éjszaka még délen és északon a falu alatt harc fejlődött ki. Másnap október 27.-én magyar és német csapatok vonultak át a falun s 12 órakor egy légiharc volt a község felett.

Október 31.-én a hajnali órákban harcok után újra elfoglalták Orost a szovjet katonák.

A falut megszál ták és nyolc hétig főhadiszál ás volt nálunk.

November havában a férfiaknak el kellett menni Rakamaz-Tokajba a tiszai hídépí-

téshez, sőt hat leánynak is a katonai konyhára. December hóban már megindult a rendes

– 191 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

közigazgatási, iskolai, egyházi munka, bár vasárnapi istentiszteletet csak október 29.-én, és november 5.-én, valamint október 31.-én nem volt, az újború úrvacsoraosztás azonban meg volt tartva.

Oros, 1945. július 15.

Biró Sándor

református lelkész

Ófehértó

Ófehértó községbe az ellenséges megszálló csapatok 1944. október 29.-én, vasárnap dél-előtt 8-9 óra között érkeztek be. Istentiszteletre készültünk, amikor berontott 4 román katona a lelkészi lakásra, a lelkipásztort és feleségét lezárták a pincébe, átkutatták a lakást és onnan minden valamire való alsó és felső férfi ruhát elvittek, előzőleg kiforgatták a lelkész zsebeit s mivel ott semmit sem találtak, elvették mindkettőnk jegygyűrűjét s azután tovább ál tak.

Főgondnokunk s két tanítónk családostul elmenekültek s csak 1945. év tavaszán érkeztek vissza. Az iskola udvarán állították fel a tábori sütödét az ellenséges csapatok s az iskolai szekrényeket, térképeket s könyvtárt teljesen elpusztították. Egyetlen ajtón sem hagyták meg a rézkilincseket. Alig ment el a sütöde, jött helyébe 1000 lovas katona tartalék s itt időzött 1945. január közepéig, kiélvén a falut mindenéből. Ezek búcsúzáskor gondta-lanságból tüzet okoztak az iskolában, amit szerencsére sikerült eloltani s így csak 2 iskolai pad és a tanterem padlójának egy része pusztult el.

Az istentisztelet 1944. október 29.-től 1944. november 7.-ig nem volt megtartható.

Ez időtől kezdve azonban pontosan megtartottuk a gyülekezeti élet rendes mederben folyt.

A „felszabadítás” Ófehértói 2 embernek az életébe került. Egy görög katholikus val ású leányt, mert nem engedte magát megbecsteleníteni s egy római katholikus val ású férjet, mert fiatal feleségének védelmére kelt, részeg román katonák agyonlőtték. Gyülekezetünk tagjai is sokat szenvedtek a vörös hadseregtől, magát a lelkipásztort és feleségét azonban Isten kegyelme csodálatosan megóvta minden különösebb bántalomtól. Úrasztalai felszerelés, egyházi irattár s épületek is sértetlenek.

Ófehértó, 1945. október 20.

Gönczy János

lelkipásztor

– 192 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Őr

A megpróbáltatások napjait e sorok írója nem őri állomáshelyén, hanem akkori ál ásán, Apagyon, illetve Nyírgyulajban élte át s így feljegyzéseit a presbiterektől nyert felvilágosítá-

sok alapján állította össze.

1945. szeptember végén nagy légi harcok során a paróchiától kb. 150 méterre lezuhant egy orosz repülőgép, halott pilótáját az orosz hatóságok által kiküldött bizottság megál a-pítása szerint is a legnagyobb körültekintéssel és tisztességgel temette el Vass János, azóta nyugalomba vonult református lelkész.

A megszál ás október 27.-én történt, román seregek által. A szomszédos Vaja községből lőttek vissza a németek, 14 halott és 263 sebesült román katona maradt a csatatéren. A há-

ború pusztítása során a lelkészlak istállójának teteje pusztult el, az újonnan épült III. számú iskolánk 8 hatalmas ablaka és a mellékhelységek. Az átvonuló német katonák rémítgetésére, majd a paróchia és a templom közötti tér közepére állított ágyú (román) esetleges belövésé-

től való félelmében a 73 éves lelkész családjával együtt kiköltözött a paróchiáról, mit aztán feldúltak. Az irattár megsemmisült nagyobb részében, csodálatoskép a Paróchiális könyvtár kiadványai megmaradtak, az 1876-tól való Konventi, Zsinati, Egyházmegyei Jegyző-

könyvek nagyrésze odapusztult. Kegytárgyaink, úrasztali felszerelések, anyakönyvek mind megmaradtak, mert kellő időben biztonságba helyeztettek.

1944. november 11.-én jelen sorok írója a nyugalomba vonult lelkész helyébe visszatért s a templom dombra temetett 14 román halottat kivételükkor, 1945. április 15.-én végső

nyughelyükre, az Őr-i temetőbe kísérte.

Őr, 1945. július 13.

Vándor Ernő

református lekész

Paszab

A stalingrádi áttörés óta mélyült el népünk lelkében az a meggyőződés, hogy a németek ezt a háborút is elvesztik, mi magyarok pedig német győzelem esetén is veszteni fogunk.

15 paszabi katona tűnt el a Donnál. El estek-é, fogságba kerültek-é, nem tudja senki. Azóta különösen hozzá láttak a kérvényezéshez a felmentés iránt a hozzátartozók. Sírva búcsúztak az itthon hagyottak, sírtak a behívott kemény férfi emberek is. Csak a tanítók közt voltak sokan, akiknek tetszett a katona élet. Közülük többet megszállotta vágy, hogy a tisztes tanítói sorból a tényleges tiszti létszámba léphessenek át. Ez történt a mi II. tanítónkkal, Farkas Istvánnal is. Egyébként csak néhány fiú jelentkezett önként vagy azért, hogy minél elébb kitölthesse a katonaidőt, vagy azért, mert szintén a katonai szolgálat dísze vonzotta.

– 193 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

A szülők feleségek gyermekek féltek a háborútól, aggódtak szeretteikért. Csaknem 150

férfi munkás kéz erejét kellett pótolni. De a hadi asszonyok a bajtársi szolgálat segítségével dolgoztak serényen. Alig volt 1-2 túlkövetelődző. A többi sírt, dolgozott, imádkozott és reménykedett.

A háború igazi borzalmaival azonban csak akkor ért valóban közel hozzánk, amikor Debrecen, Nyíregyháza, Miskolc felett esténként kigyúltak a sztalin-gyertyák, felettünk pedig dübörögve zúgtak át a repülő gépek tömegei. Falunk határában is leesett két kisebb bomba, de kint a határban lakatlan helyen. Megindul a hírverés, rémhírterjesztés, tervszerű propaganda: „Urak, papok szaladjatok, ti parasztok maradjatok!” Megérkeznek a csikgöröcsfalvai székely menekültek, mintegy 140-en szekereken jószágaikkal. A község lakosai résztvevő szeretettel, jó szívvel fogadják, pedig még akkor nem is gondoltunk arra, hogy nemsokára nekünk is hasonló lesz a sorsunk. Ők is azt hitték szegények, hogy hat heti út után végre itt fedél alatt, jó szívű emberek közt várhatják be a vihar végét. Elhelyez-kednek, igáikkal, kézi erővel segítenek az őszi gazdasági munkákban, de pár hét múlva innen is vándorolniok kell tovább. Gyors tempóban közeledik az ellenség. Október 21.-én haza hívatják a leventéket a határ tiszamenti részéből, ahol lövészárkokat ásattak velük.

Az idősebb korosztályokat, besorozott, de még be nem hívott fiúkat viszik az ország nyugati részébe valahová. Dél után nagy sírások közt és fájóbb szomorúsággal, mint a felnőttektől, elbúcsúzunk tőlük. Velük megy az én Pisti fiam is. Nem látjuk ugyan semmi értelmét a rendelkezésnek, de engedelmeskednünk kel .

Október 22.-én, vasárnap reggel azzal keltenek fel, hogy a buji úton magyar katonák összecsaptak a németekkel. Német bombázó gépek jöttek, felszaladok a toronyba, két-há-

rom helyen is kormos füstoszlop csap fel a bombázás nyomán. Eltalált harckocsik gyul-ladtak ki. Kiderül, hogy nem német és magyar, katonák csaptak össze, hanem egy orosz harckocsikötelék tört előre és ásta be magát a buj-gávai út árkaiba. Istentiszteletet nem tarthatunk. Várjuk a fejleményeket. Az ellenség a község szélső házaitól másfél kilomé-

ternyire van. Megyek le az alvégre. Bemegyek vagy beszólok minden házhoz. Bátorítom, erősítem az embereket. Hiába mondtam az utolsópercig nem hitték, hogy itthon maradok a feleségemmel együtt. Most látom, milyen jól esik nekik nem csak a szavam, hanem fő-

ként az, hogy vál altam a sorsukat. Orosz katona még nem jött be a faluba. Másnap jelentik, hogy a szélső házakhoz bejött közülük egy pár. Enni kértek, tejet kértek, senkit nem bántottak, barátságosan viselkedtek. Másnap 12 tagú lovas orosz jött be a faluba egyenesen a községházára. Néhány lövést adtak le aztán bementek az irodába. Fegyver és rejtőzkö-

dő német katonák után érdeklődtek, ettek, a főjegyző lakásán kívül még egypár házhoz benéztek azután eltávoztak, valószínűleg azért ilyen hamar, mert a német repülők észre vették őket. Szerdán a családlátogatásból hazafelé jövet újra egy 8 tagból álló lovas kozák csapat jött velem szemben, gyönyörű szép nemes lovakon, egy szép Rákóczy- arcú magasabb rangú tiszt vezetésével. Köszöntem, fogadták s csendes ügetéssel mentek tovább, ki a faluból. A közeli arcvonalból pihenő katonák hármas-négyes csoportokban naponként többször is bejöttek a szélső házakhoz, de csak enni kértek s aztán távoztak. Csütörtökön, október 26.-án vissza vonultak a buj-gávai útról az oroszok. Ezzel rövid időre vége lett az első megszál ásnak. 27.-én német katonaság helyezkedett el a faluban. Jó lovakkal, szeke-

– 194 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

rekkel, jól táplált, fegyelmezett seregrész. A parancsnok, kapitány, az én lakásomban kap szál ást. Egyelőre semmi panasz nincs ellenük. De másnap már robbantásokot hal unk a szomszédos faluk felől. A kapitány beval ja, hogy a közraktárokat s a Tisza mentén az 5

km.-en belül eső templomokat is fel kell robbantaniok. Kétségbe esünk. A feleségem jól tud vele beszélni németül. Kérjük, rimánkodunk neki, hogy ne bántsák a tomplomunkat.

Azt feleli minden kérésre, hogy nem teheti, neki teljesítenie keli a parancsot: jobban szeretne a fronton lenni. De mi csak ostromoljuk kérésünkkel, nem tesz ígéretet. A szomszé-

dos Tiszabercelen már fel is robbantották úgy a református, mint a katholikus templomot.

Robbantják a kisvasúti síneket, váltókat, itt maradt kocsikat is. Fűrészelik a telefonoszlopokat. Szaladnak a községházától, hogy a Futura terménnyel telt raktárát is robbantani akarják. Kérem a kapitányt, engedje meg, hogy a terményből, amit tudnak vihessenek el a szegény emberek. Megengedi, pár órai halasztást rendel erre a célra. Neki esnek az emberek, különösen a közel lakók zsákkal, kosárral, viszik a búzát, aztán felrobbantják, füstölögve ég a robbantás után. Most már a templom következik, gondolom. Újra kérem, hagyják. Nem lehet, nem lehet, ismét ez a válasz. Készülődni kezdenek. Szedik össze a lovakat. Kevés ló van a faluban, nem sok embert érint. Nekem is van két lovam. Kérem, hagyja meg. Nem lehet. Tolmácsolja egyre a menekülést. Ha menekülni akarunk, akkor itt hagyja lovat szekeret. Igen, menekülünk utánuk. Így marad itt a lovam, ők estefelé el-indulnak Gáva felé.

29.-én istentiszteletet tartunk. A reformáció ünnepét és a következő vasárnapra úrvacsorát hirdetek. A reformáció ünnepét még kevés részvétellel meg tarthatjuk, másnap, november 1.-én esős hajnalban bejönnek az első román katonák. Alig telik el egy óra, már jön is egy kisebb csapat be az udvarba.

Fegyvert keresnek egy altiszt vezetésével. Végig kinyitnak minden szobában

minden szekrényt. Oda adom a két vadászfegyvert a töltényekkel együtt. Parancsolják, hogy a rádiót is vinni kell a községházához. Egyben tudatják, hogy a kapitány és egy altiszt, valamint iroda részére két szobát át kell engedni. A kapitány még nincs itt, de a katonák, lovasok és gyalogosok mar özönlenek a faluba. Jönnek is csoportonként s fegyverkeresés ürügye alatt végig nyitogatják szekrényeket. Fehérneműt, inget, alsó nadrágot vesznek magukhoz, a másik enni kér, kolbászt, sonkát, szalonnát. Hamar elfogy a szalonna. Levest főz a feleségem, az is jó, a legtöbb megköszöni. Megérkezik s elhelyezkedik a kapitány is a lefoglalt két szobában, 18-20 embere pedig az irodában. Most már nem zaklatnak a kutatók, csak a két lovamat vitték el szó nélkül. Éj el megkezdik az ágyúzást a Tisza túlsó oldalára szorult német s magyar tüzérek.

Két lakóház teteje sérülést szenved, de ember életben nem esik kár.

November 4.-én két újabb tiszt érkezik dél előtt 9 óra körül. Hívatják fel a lakásomra a főjegyzőt és a bírót. Tudtunkra adják, hogy dél után 2 óráig a falu egész lakosságának el kell hagynia a falut az orosz parancsnokság rendeletére, mert itt harcok lesznek. Mindenki vihet magával amit csak tud. Nyírtétre kell mennünk, de előre láthatólag 3-4 nap múlva jöhetünk is vissza, addig átkelnek a Tiszán. Egy ökörfogatom maradt, tíz éves alkalmazot-taim itt hagynak, mennek a családjukkal külön, hiába mondom, hogy viszem őket is. An-nál többen jelentkeznek, akiknek nincs igájuk: az intelligencia családjai. Mert itt maradt

– 195 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

minden intelligens család kivétel nélkül, még azok is, akik Nyíregyházáról ide menekültek.

Úgy hogy 11 család pakol fel az egy szekérre, köztük 4 fiatal asszony 11 gyermekkel. Utána akasztjuk a kocsit is a szekérnek s dél után két órakor elindulunk. Bemegyek még a templomba, az úrasztala mellett magamban imádkozom könnyek között leborulva. Az orgona szól, oláh katonák ál ják körül, egy pedig, valószínűleg tanító, szakértelemmel játszik rajta.

Az úrasztali terítőket, edényeket viszi már a szekér, az anyakönyveket, jegyzőkönyveket, számadási könyveket, fontosabb iratokat jó előre elrejtettük. Aztán elindulunk mi is a falu népével egy szekéren meg az utána akasztott kocsin 12 család, gyermekekkel együtt 30-an. Nagyhalászban hálunk meg egy szegény asszony jó szívvel ad át éjjelre egy szobát.

Vasárnap reggel indulunk tovább, estére Bogdányba érünk. Ott egy marcona orosz katona a legnagyobb sárban az utca közepén leszállítja a kocsiról a gyermekeket és várandós asszonyokat. Magunknak kell betolni egy udvarba, rozoga kis szekeret ad helyette. Itt is meg hálunk éjjel egy jó szivű családnál s reggel megyünk tovább Tétre. Adorján István szolgatársam fogad be házába. Kisebb zavaroktól eltekintve nem történik velünk nagyobb baj. Turi Sándor kántortanítónktól ugyan az első este kóbor katonák értékesebb holmikat rabolnak el, de nagyobb baj nem történik. Másnap s a következő napokon sorba látogatom a családokat. Reggelenként végezzük felváltva az istentiszteleteket, én mindig bibliamagyarázattal. Legelőször Jer. 29:7 alapján „Igyekezzetek a városnak jólétén, amelybe fogság-ra küldöttelek titeket és könyörögjetek érte az Urnak; mert annak jóléte lesz a ti jólétetek.”

Férfiak, asszonyok jönnek a templomba, szomjúhoznak az ige s benne a vigasztalás és erő

után. Aztán egy kis pihenő után segítenek végezni a helybelieknek az őszi betakarítást. Ha akadna, sem tudna ilyenkor tétlenül élni a gazdaember. A 34 km. távolságról hajtott nehezebb sertések elfáradtak, nem akarnak enni. Ezeket levágják. Hús ennivaló így van bőven, de a honvágy keserűvé tesz minden falatot. Három hét lett a három napból, míg elindul-hattunk haza november 26.-án. Visszafelé egy nap tettük meg az utat, jöttünk pihenés nélkül s este 9 órára haza érkeztünk. Bizony szomorú volt a viszontlátás, pedig de sokszor elmondták Téten az emberek, ha semmink nem maradt is, csak otthon lehetnénk. Ajtók, ablakok tárva-nyitva lakásokon, kamrákon, magtárokon. Felforgatva s jórészt kifosztva találtuk otthonainkat. Az itthon hagyott ál atokat, baromfikat levágták, vagy elhajtották.

Az apróbb bútorokat, edényeket elhurcolták. Ágyneműket, ruhaneműt, még a foltnak va-lót is elvitték, mint később megtudtuk nem is a román katonák, hanem az Ibrányból átjött asszonyok.

Az irodámat meglehetős nagy rendetlenségben találtam. A szekrényeket feltörték, az iratok egy részét szétszórták. De azért mindent megtaláltam. A paróchiális könyvtárnak nem volt híja, az iratcsomók is hiánytalanok. Egy kis fáradtsággal rendbe is szedtük hamar.

Nagyobb baj volt az, hogy a templom környékére ágyúlövedékek csapódtak be: az úttestre az iskola és a lelkészi lakás előtt, továbbá a paróchiától északra fekvő szintén az egyház tulajdonát képező udvarra is. Így a paróchián, a kántori lakáson és iskolán az összes ablakok betörtek, a lelkész lakásnak a fala és a toronynak kiálló tűzfal része sérülést szenvedett s a toronyóra egyik fogas kereke rongálódott meg. A templom kert, iskolaudvar különben tele volt egy-két személyre való fedezékkel. Az ifjúsági könyvtárt is széthurcolták. Amikor haza érkeztünk még egy kisebb román híradós osztagot tálaltunk itt. Pár nap múlva azok

– 196 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

is elmentek. December 3.-án, vasárnap reggel érkezett meg egy nagyobb orosz csapat a faluba, de csak pihenésre, estefele mentek is tovább. Rendesen viselkedő fegyelmezett csapat volt. A szétszórtan talált kézi gránátokat hozzáértő emberek összeszedték, ártalmatlanná tették ugyan, egy kis 12 éves fiú mégis áldozata lett kíváncsiságának. Felrobbant a kezében egy gyújtó rész s szörnyethalt. Ez az egy áldozata volt a falu civil lakosai közül a háborús megszál ásnak.

Az iskola, iroda és lakások ablakait részben nagy nehézségek árán annyira rendbe szedtük, hogy a tanítást egy tanteremben felváltva december 11.-én meg kezdhettük, illetve a kényszer evakuálási szünet után folytathattuk Turi Sándor kántortanító és egy ideiglenesen beállított tanító szolgálatával, mivel az egyik tanítónk katona, a tanítónőnk, Kál ay Ferencné pedig mind e mai napig nem jelentkezett szolgálattételre.

A károk értéke kb. 300.000 Pengő Templomunk, iskoláink, klenódiumaink, könyvtá-

runk, irattárunk megvan. A gyülekezeti élet december eleje óta folyik rendesen, csak most meg a földosztás fenyeget anyagiak tekintetében nagyobb megrázkódtatással. Falunkból eddig elhurcolások nem történtek.

Paszab, 1945. június 20.

Oláh Károly

lelkipásztor

Piricse

1944. év szeptemberében a propaganda hatása alatt igen nagy bizonytalanság uralkodott a lelkeken. A felzaklatott idegeket még jobban felkorbácsolta a hátráló magyar és német csapatok gyakori erőszakoskodása. Erőszakkal hurcolták el az ifjú leventéket. A katonák folytatták harácsolásukat.

Közben nagy tusákat vívott magával a gyülekezet lelkésze, Bódis Gyula. A hozzá érkezett anyósa és sógornője mindenképpen menekülésre biztatta. A lelkipásztor felesége született: Papp Amanda, aki az egyház egyik tanítója is egyúttal, hosszas rábeszélés és rémhírkeltés után hajlott az anyai és testvéri szóra s október 17.-én útnak indultak a nagy bizonytalanságba. Bódis Gyula magára maradt. Fájó szívvel panaszosan beszélte az egyháztagoknak, hogy ha helyben marad családjától szakad el, ha elmegy a gyülekezetet hagyja hűtlenül magára. Végül is 1944. október 20.-án indult el családja után Miskolcra.

Másnap már feltörték a lelkészi és tanítói lakást s vandál pusztítást végzett bennük a helyi lakosság.

1944. október 26.-án Piricse községet az orosz és román csapatok puskalövés nélkül foglalták el. A községre egyetlen gránát sem esett.

A lakosság félelméből és idegességéből csak lassan ocsúdott fel. Az oroszok nyolc polgári foglyot, köztük három református embert vittek el, azonban két atyánkfia már itthon van. A lakosság, különösen anyagiakban szenvedett. Durvaságokat mindössze egy

– 197 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

kirgiz katona követett el, aki ittasan járta és bántalmazta a családokat, míg egy román katona agyon nem lőtte. A férfiakat a megszálló csapatok fuvarozásra és munkára állították be, de 3-4 hét múlva mindnyájan hazakerültek.

Az egyházi élet teljeséggel megállott, hiszen lelkésze és nőtanítója elmenekült, kántortanítója pedig katonai szolgálatot teljesített. A nyírbátori orosz parancsnok mégis elrendelte, hogy az iskolában a tanítást, a templomban pedig az istentiszteleteket rendszeresen végezni kel . Szerencsére egyik presbiterünk fia, Vasvári Sándor okleveles tanító ál ás nélkül és helyben tartózkodott, akit az egyház gondnoka, Somogyi István nyomban megbízott a tanítás vitelére és az istentiszteletek tartására. Ifjú tanítónk egyedül vezette az I-VIII. osztályt, s el átta a szószéki szolgálatot is az iskolai év végéig. Önzetlen és fáradhatatlan munkájáért a gyülekezet örök hálára van kötelezve. Isten tudja, nem-e széledt volna el e kis gyülekezet, ha Vasvári Sándor nem ál t volna oly derekasan helyt?!

Az idő alatt a sakramentális szolgálatokat Lányi Pál nyírbátori lelkész látta el.

Mivel községünk területén harc nem volt, egyházi épületeink sértetlenek maradtak, belülről a harácsolások révén szenvedtek kisebb károkat. Örök szégyene marad Piricse község, de elsősorban a református lakosságnak, hogy berendezési tárgyainkra fosztogatóként csapott rá. Ez eléggé el nem ítélhető magatartásnak köszönhető, hogy az irattárunk kb. 30 %-ban elpusztult. A maradványt piszokból és sárból kellett összeszedni és rendezni. A Debreceni Protestáns Lapnak egyetlen példánya maradt meg, a Protestáns Szemléből 262 füzet, a Theologiai Szemléből 23 füzet, a paróchiális könyvtárból 20 kötet, egyházmegyei jegyzőkönyvekből 22, az egyházkerületiekből 71, a konventiekből 48, a zsinatiakból 13 db. maradt meg. Az iskolai naplókból összesen 14 kötetet hagytak meg.

A lelkészi és tanítói lakásból mind ellopták a kályhacsöveket, a gazdasági épületekről a deszkaanyagot, az iskolatermekben bútorzati károkat szenvedtünk. Mind, ezt a helybeli lakosság követte el.

Az anyakönyveket, a presbiteri jegyzőkönyveket és a legújabb naplókat Mészáros

Sándor ásta el és őrizte meg. Karácsonyra mindent hiánytalanul visszaszolgáltatott. Böjti úrvacsoraosztáskor már hiányzott 4 úrasztali terítő és 3 kendő, amit a templomból loptak el a tolvajok. Ennél gyalázatosabb cselekményt aligha követtek el egyebütt!

Folyó év november 18.-án és december 9.-én szószékből intéztem felhívást a gyülekezethez, hogy hozzák vissza az illetők az elvitt holmikat vagy jelentsék be a tolvajokat.

Csak egész szórványosan jutott tudomásomra egyik-másik tárgyunk bitorlója, azonban bizonyosat nem tudunk. Esetleges feltalálható értékeink visszaszerzésére a rendőrséget kívánjuk igénybe venni, ha már a szeretetteljes és szép szó nem használt, de nem enged-hetjük meg, hogy az egyház tulajdonai egyes személyek kezeiben maradjanak.

Bódis Gyula lelkipásztor gyenge szervezettel hagyta el szolgálati helyét. A viszontagságos menekülés egészségét annyira aláásta, hogy 1945. június 1.-én egész betegen érkezett haza. A gyülekezet a legmelegebb szeretettel fogadta. Mindenkit szeretett és mindenki szerette. Felesége minden hitvesi és emberi erőfeszítést elkövetett, azonban e földi életnek már nem tudta megmenteni s 1945. augusztus 8.-án a debreceni klinikán elhunyt. Óriási részvét mellett helyezték örök nyugalomra Piricsém, kívánságához híven, ahol mindég olyan jól érezte magát. Utódjául a gyülekezet egyhangú meghívással Tóth

– 198 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Béla nyírbátori segédlelkészt választotta meg, aki 1945. november 1. óta helyettes lelkészi minőségben végzi a gyülekezet pásztorolását.

Lengyel Zoltán kántortanító november 4.-én érkezett haza hadifogságból. A háború folyamán balkezén súlyosan megsérült, keze meg is bénult. Remény van rá, hogy kellő kezelés esetén komoly javulás áll be. Leigazolása megtörtént s működését november 28.-án megkezdte.

Még nem tudunk Cs. Vadon József presbiterünkről és 37 gyülekezeti tagunkról, akik annak idején katonai szolgálattételre vonultak be.

Ma már beltisztviselőink tőlük telhető szorgalommal és odaadással végzik munkájukat. Egyháztagjaink a kötelező beszolgáltatások következtében már-már elbírhatatlanná váló terheket viselnek. Ezeknek ellenére egyházi és iskolai szükségleteink fedezésére a fedezetet előteremtették.

Ezekben tudtam összefoglalni jelentésemet, melynek tudomásul vételét kérve ma-

radtam.

Piricse, 1945. december 19.

Tóth Béla

helyettes lelkész

Ramocsaháza

1944. október 21.-én hajnalban, a frontális helyzet és általános pánik folytán hivatalos kiürítés keretébe elhagytam szolgálati helyemet. A nap folyamán községünk el is esett.

Velünk együtt eltávozott mindkét tanítónk is és a gyülekezetnek több tagja is.

Futásunk nehéz napjait Szerencs mellett, Mezőzomborban, egy rokon családnál éltük át. Minthogy a tiszai harcok nehézsége miatt ez a község csak november 23.-án esett el s a rend is csak nehezen állott helyre, a téli offenzíva megkezdése előtt, román tisztek segít-ségével csak december 6.-án tudtunk haza indulni, 10 km-t bujkálván az első vonalban.

December 8.-án azonban, Isten csodálatos vezetése mellett, már Nagykállóban voltunk feleségem szüleinél. Jelentkeztem az Esperes Úrnál, aztán tájékozódván az itteni helyzetről, december 15.-én jöttem vissza szolgálati helyemre.

Az itteni pusztulás nagyarányú. Irodai felszerelésünk, iratanyagunk, könyvárunk jó-

részt elveszett. Valami hatalmas máglya éghetett belőlük egyik szobánk közepén, mert a padló is elégett.

De még szomorúbb, hogy amit egyedül elástam, a keresztelési, úrvacsorai edények, értékes úrasztali terítők is, mind elvesztek. Ezeknek eltűnési körülménye nagyon gyanús még előttem. Állítólag erdélyi menekültek tulajdonították el. De a láda, melyben el volt téve, minden egyéb tartamával s a legrégibb anyakönyvek közé dugott egy terítővel és kis serleggel, előkerült a kurátorunktól. E tényről, majd élőszóban volna sok mondanivalóm.

Majd idejében.

– 199 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Ezenkívül elveszett 2 templomi maxim lámpa, 2 iskolai lámpa, egy szószéki terítő.

Mindez pótolhatatlan veszteség, pl. a Horthy-féle úrasztali, terítők és serlegek mind hatalmas értékek és emlékek voltak.

Azóta már tanítónőnk is hazajött, Gesztelyből. De az igazgató s egyszemélyben kántortanítónk még oda van. Feleségem, Görömley Sára, taníthatna helyette, de minthogy átrendezéskor a parancsnokság egy preparinát állított be és annak folyósítja a fizetést, nem csinálok rendbontást.

Egyébként gyülekezetem szeretettel fogadott, és rendben munkálkodunk tovább.

A nyírkércsi lelkész testvérem még nincs itthon, én járok át, mindig, amikor csak hívnak.

Baktalórántházára a nyírjákói nagytiszteletű úr járt át.

Istenünk segítségével minden megy tovább. Személyi életünk is, bár annyink maradt, ami rajtunk volt. Palástot is megboldogult apósom hagyatékából kaptam.

Részletesebb jelentésem igyekszem mielőbb beszolgáltatni. Addig is vagyok Főtiszteletű Püspök Úrnak

Ramocsaházán, 1945. január 9.

Rápolthy László

református lelkipásztor

Január hó 9.-én beküldött rövid jelentésem kiegészítése képpen, a hadi események alatt történetekről a következőket jelentem:

Gyülekezetünk civil tagjai közül két fiatalember esett áldozatul az eseményeknek.

Rádi János és Rádi István, testvérek, szorongatott helyzetben levő lányaiknak siettek se-gítségükre s e szándékukért mindketten életükkel fizettek. Egy idős asszony testvérünk félelem következtében szívbénulást kapott s úgy halálozott el.

Épületeinkben lényegtelen a károsodás. A lelkészlakás udvarán csapódott be egy lö-

vedék. Megrongált egy melléképületet, a kerítést, a légnyomás pedig a templomon bevitt 6

ablakkarikát és letépett egy levezető-csatornát.

Megsemmisültek az 1935-38. évi akták. A Debreceni Protestáns Lap eddigi példányai mind. Néhány múltszázadi jegyzőkönyv.

Úrasztali terítők, a mellékelt kimutatás szerint mind.

Egyházi edényekből, a mellékelt kimutatás 1-4. pontja kivételével, mind.

2 db. templomi lámpa, petromal típus.

egy szószéki terítő.

A parókiális könyvtár épen maardt.

Pénzállomány, folyó évi iratok, számadási, pénztári okmányok megvannak.

Jelentem továbbá, hogy kántortanítónk még nem jelentkezett szolgálattételre. Osztá-

lyait (III-VI. osztály) feleségem vette át, minek utána a múltkor jelentett helyettes eltávozott. Kántori teendőket magam végzem minden alkalommal.

Nyírkércs szomszédos egyházközség gondozása alól ottani presbitérium a héten mentesített, oka az, hogy valamely általam ismeretlen rendelkezés folytán, vagy önszántukból,

– 200 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

már e héten egy Laskodra menekült segédlelkészt költöztettek be Farkas Mihály lelkipásztor hajlékába és tisztébe.

Megemlítem, hogy az egyházi adó beszedését megpróbáltam. Az 1944-re kivetett

3.600 Pengőnek egy harmada gyűlt be. Pil anatnyilag ennyi elég ahhoz, hogy egyházköz-ségünket fenntartsuk. A jövendőt illetőleg pedig szűnünk meg könyörögni.

Egyébként gyülekezetünkben is az országszerte ismeretes ál apotok szerint megy

minden. Egyszer történt egy kellemetlen rendbontás, istentiszteletünk alatt, de már elég-tételt, illetve megnyugtató kimagyarázkodást kaptunk.

Végezetül megemlítve azt, hogy a károsodások részben civilekhez, részben katonasághoz fűződnek, tisztelettel bezárom jelentésem.

Istenünk áldását és őrizetét kérve anyaszentegyházunkra, vagyok a Főtiszteletű Püs-pök Úrnak

Ramocsaházán, 1945. jan. 9.-én

Rápolthy László

református lelkipásztor

Úrasztalai terítők

Három abrosz, melyek közül egy selymes varrású, egy pedig recés és egy sávos.

Két sűrű patyolat kendő, egyik arany, a másik ezüst virágú.

Egy gyócs kendő, veres selyem és kevés arany varrással.

Egy arannyal csipkézett bíbor kendő.

Egy csipkés szélű virágos T. M. bélyegű kendő.

Egy nagyobb muszlin fehér kendő arany csipkével és ezen aranyos körülvarrással:

„Tekintetes Nemzetes és Vitézlő Nagy Bányai Horthy László Úr és Kedves Élete pár-ja Tekintetes Nemes és Nemzetes Szolnoky Jármy Anna asszony Ramocsaházi Szent

Eklésiának Isten dicsőségére ajándékozták. Szeptember 20ik napján 1797.

Egy fekete muszlin kendő vont arany virágokkal.

Egy zöld selyem kendő K. I. betűkkel.

Egy karmazsin piros selyem kendő, körül arany csipkével és varrásokkal.

Egy halványsárga virágos új abrosz. Az egyház iránti buzgóságból ajándékozta az

úrasztalára Takács Mária asszony, néhai Bálint János földműves özvegye. 1886. április 22.-én.

Egy fehér sávos asztalkendő. Ajándékozta Nagymáté Péterné szül. Csabai Anna úr-

hölgy az 1888-ik évben.

Egy közönséges vászonkendő. Ajándékozta Pásztor Erzsébet, 1889. április 17.-én.

Egy fekete kashmír abrosz. Ajándékozta Bálint Eszter 1892. április 16.-án.

Egy fehér damaszt kendő. Ajándékozta Bálint Eszter 1892. április 16.-án.

Egy vörös csíkos v. rojtos abrosz, fehér. Ajándékozta Kun Józsefné Zakor Juliánna 1892. december 24.-én

– 201 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Egy fehér damaszt kendő. Ajándkozta Kun Józsefné Zakor Juliánna 1892. december 24.-én Egy bordószínű selyem úrasztali terítő, csipkével. Készítette és ajándékozta Nagymáté Margit az 1903-ik évben.

Egy halvány sárgás abrosz, színes csíkokkal. Ajándékozta az úrasztalára ifj. Hegedűs Ferencné Takács Magdolna 1905. március 17.-én.

Egy fehér vászon abrosz, kalotaszegi varrottas, rózsaszín selyemmel dolgozva. Aján-dékozta néhai Ékes Károlyné szül. Koczok Piroska hagyatékából özv. Moczok Lászlóné 1910 március havában.

Egy négyszögletű fehér madeira hímzésű terítő monogrammal. Ajándékozta özv.

Liptai Lajosné, mint egyetlenegy korán elhunyt leánya kézimunkáját. 1924-ben.

Egy bordó selyem úrasztali terítő a következő felírással: „Óh Istenem vigasztalj meg minket, adj könnyebbséget. Bagoly Zsuzsánna!” Ajándékozta Bagoly Zsuzsánna, Ameriká-

ból, 1932-ben.

Egy fehér madeira szőlő leveles terítő. Ajándékozta Orcskó Gizel a római katolikus val ású úrleány. 1934-ben.

Egy fekete tüll terítő piros hímzéssel. Ajándékozta: Hadházy Mária úrleány 1934-ben.

Egy kis kerek rojtos matyó terítő. Ajándékozta: Sebők Jánosné szül. Nagy Borbála 1935-ben.

Vert csipke úrasztali terítő. Ajándékozta: Bakoss Ottilia balkányi református taní-

tónő. Felírás: Főtiszteletű Püspök Úr látogatása alkalmából. 1935. 1935. szeptember 30.

Egy fehér sávos abrosz ajándékozta Tóth Mária néhai Rostás János özvegye.

Egy db. vászonkendő M. E. betűvel. Ajándékozta Megadja Erzsébet 1939. december 24.

Az Eklésia inkább változható ingó javainak feljegyzése

Egy nagyobb czin kanna ezen felírással: „Tolnai Judit 1730”.

Egy kisebb czin kanna ezen felírással: „Ité. Ram. Sz. R. Ekl. Tatár András 1774.”

Egy kisded aranyozott szájú ezüst pohár a fenekén G. G. és D. I. bélyegekkel.

Egy a keresztelési sákramentom kiszolgáltathatására szolgáló, czinből készült kanna és tányér ezen felírással: R. házi Refor. Ekl. 1839, a tányéron 1803. H. T.

Szintén a fenntiekhez hasonló az Úr asztalához való czin tányér ezen felírással.

1803. H. T.

Egy nagy czin tál e felírással: a Ramocsaházi ref. Egyház sajátja.

Egy 1871-ben vásárolt talpas kehely az úrasztalához ezen felirattal: Emlék a

Ramocsaházi szentegyháznak Tatár Tamástól 1871.

Egy ezüst kényértálca következő felírással: „Isten dícsőségére és a ramocsaházai ev.

ref. egyházban 46 éven át lelkipásztorkodott b. e. Nagy Máté Józsefnek emlékezetése hálás leányai. 1905. Ajándákozta Erdélyi Imréné Nagymáté Mária és nővére Nagymáté Juliánna 1905. aug. 20.-án.

Egy ezüstből készült boros tartó edény ezzel a felírással: „Erdélyi Imre 28 évi lelkipásztori működésének emlékére a ramocsaházai ref. egyháznak ajándékozta felesége: Nagymáthé Mária 1926. évben.

Egy úrasztali ezüst pohár, melyet a Ramocsaházán történt látogatások emlékére aján-

– 202 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

dékoztak a református egyháznak: özv. Muraközi Ferencné szül. Horváth Ilona úrnő me-zőtúri lakos és túrkevi Tóth Józsefné szül: Horváth Erzsébet úrnő lakájteleki lakos 1936.

év szeptember 2. napján.

Rohod

1944. nyarán már éreztük, hogy közeledik felénk a nagy vihar, mely évek óta tépi, szaggat-ja a világot s újabb és újabb áldozatokat kíván ettől a sokat szenvedett szegény országtól.

A nap mint nap ismétlődő hírek, az ország különböző városainak, gyártelepeinek, vasúti állomásainak légi bombázásáról, a felettünk százával elvonuló ellenséges gépek éjjeli-nappali zúgása, az itt-ott lecsapódó bombák borzalmas robbanása rettegéssel töltötte el sokak lelkét, s főként a városi lakosságot tömeges menekülésre kényszerítette. Ilyen menekültek Rohodra is sokan érkeztek, ezek száma már szeptember folyamán 110-re emelkedett.

Amint a harcok közeledtek, az átvonuló, főként erdélyi menekültek száma egyre szaporodott. Ezeket igazi keresztyéni szeretettel látta el a község a legszükségesebb élelemmel.

Elázva, kiéhezve részvétet keltettek még a saját jövőjükért aggódók lelkében is és sorsuk nyomorúságos ál apota elrettentett többeket, akik menekülési szándékkal voltak, a bizony-talanba való távozástól. Rohodról 2 jegyző: Révész Dezső (egyházi főgondnok is), Szánthó Béla, 2 tanító: Márton Gábor, Barát Bálint, egy nyugalmazott tanító, Molnár László családjukkal együtt menekültek el. Én, Isten oltalmazó kegyelmében bízva, nem menekültem el Rohodról még akkor sem, mikor kb. október 18.-án éjjel a községi főjegyző közölte velem, hogy a község azonnali kiürítése elrendeltetett, s hogy Rohod község lakossága részére Kenézlő van kijelölve letelepülési helyül. Gondoltam, hogy az az erő, mel yel az ország déli részén betörtek az orosz s román csapatok, feltartóztathatatlan s előbb-utóbb az ország egész területét megszál ja, úgy hiábavaló előle bárhová menekülni. De ez a kis község, ha én is elmegyek, annyira elhagyatott lett volna, pedig az ezután bekövetkezett hetek, hónapok alatt volt igazán tere a pasztorális munka kifejtésének.

Körülbelül 3 héten át tartott a magyar, német majd román s orosz csapatok átvonulá-

sa. Ez idő alatt noha több száz katona tartózkodott a községben, akiknek nemcsak szál ás, de élelem is kellett. A község szárnyas állományának csaknem fele s a hízó sertéseknek jó része áldozatul estek. Természetesen a mezei munkát, betakarítást nagyban hátráltatta ez a körülmény. A lakosság nem merte elhagyni hajlékát, mert még ha a lakásban volt is, ki volt téve mindenféle rablásnak. Alulírott lelkész maga 80-100.000 Pengő értékű kárt szenvedett rablás következtében. A lakosság vesztesége milliókra rúg. Terménybetakarítás, őszi szántás, nagy részben elmaradt, s a hosszú ősz, enyhe időjárás folytán még december köze-pén is szedték a burgonyát, törték a tengerit, de maradt a földeken is felszedetlen.

Végtelen hálával tartozunk Istennek, hogy községünkben harc nem volt. Bombakár,

gyújtogatás, ágyúlövedék okozta robbanás épületekben, emberéletben kárt nem okozott.

Már a szomszéd községekben Madán, Vaján, itt a lelkészlak s templom is kapott sérülést.

Kántorjánosiban emberéletben s anyagiakban is nagy károk voltak. A harcok a közeli köz-ségekben s azok határában folytak le, itt csak a borzalmas robbanások s dörgések hangját

– 203 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

észleltük. Az egyházi épületek teljesen sértetlenek. A tanítók elmenekülése folytán az iskolák s tanítólakok az átvonuló csapatok szál áshelyéül szolgáltak, itt már a belső berendezésben tetemes kár keletkezett. Iskolai naplókat, anyakönyveket, egyházi fontos iratokat s könyveket, úrasztalai s keresztelési felszereléseket idejében elástuk, ezek épségben maradtak.

Talán itt említhető meg, hogy amikor a katonai átvonulás kezdődött a főszolgabíró felkérésére pár hétig a helyettes községi főjegyző megérkezéséig „községi vezetői” tisztet töltöttem be. Majd február végén a helyi „nemzeti bizottság” elnöke lettem. Ennek hivatása az új képviselőtestület mellett tanácsadóként működni. Papi ember ezen a téren a béke fenntartása s az esetleges ellentétek elsimítása tekintetében hasznos munkát végeztek.

Az idegen csapatok átvonulása alatt gyakran kellett az illetékes katonai parancsnokságnál azok érdekében szót emelnem, kik bántalmat s más, főként anyagi sérelmet szenvedtek, s hetek múlva is a község lakosságának érdekében a szomszéd községekben székelő

parancsnokságoknál nem egyszer tettem szóban vagy írásban előterjesztéseket.

Nagy anyagi kár érte az egyházat, lelkészt s a lakosság jó részét azzal, hogy a burgonya termés ¾ része eladatlan maradt. Szeszgyár a határban nincsen. A szomszéd községek szeszgyáraik az ottani részvénytársasággá alakult, lakosság lefoglalta. A vasúti szállításnak a kocsihiány nagy akadálya még ma is. Különben már ó burgonyát a fővárosba nem is szállítanak.

Dacára a sok rekvirálásnak, két hónap óta tartó szakadatlan robotmunkának, gyalogos és fuvaros igénybevételének: a val ás-erkölcsi élet egyáltalán nem hanyatlott, sőt fokozódott, emelkedett. Templomba járás, úrvacsorával élés s adakozási kedv szinte példaszerű. A lakosság bizalommal várja az elkövetkezendő jobb időket.

1941. óta katonai szolgálatra behívattak kb. 90-en. Ezek nagy részét „katonák köny-ve” c. füzetkével el áttam. Sokan elmenetelük előtt eljöttek, elköszöntek, többeket bevonulásuk előtt lakásukon kerestem fel. Bizonyos tudomásunk van 6 katonai halálozásról.

Ezekről a hozzátartozók kívánatára vasárnap délelőtti istentisztelet végén külön imában megemlékeztünk. A bevonultak közül 36-an hazatértek.

A jó tavasz bizalmat, reményt önt mindenki lelkébe. Határunkon bevetetlen terület alig maradt. A be nem vetett gabona s búzaföldekbe a tavasz folyamán tengerit, burgonyát s árpát vetettek. A jószágállomány a folytonos rekvirálások folytán ugyan megcsappant, a régi lóállomány, mondhatni,teljesen kipusztult. De Isten végtelen kegyelme a munkás ember szorgalma s életrevalósága majd csak pótolja itt is a veszteségeket.

Rohod, 1945. június 20.

Bokross Elek

református lelkész

– 204 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Sényő

A harcok közeledése vármegyénkben október elején már érezhető volt, az ágyúk dörgése nap-mint nap mindinkább erősödött. A jelek és kapott hírek, sajnos, arról győztek meg bennünket, hogy a megszál ást nem kerüljük el, ami be is teljesedett 1944. évi október hó 22.-én kora reggel. A megszálló csapat olyan nagy tömegben rohant a falunkon keresztül, amit el sem tudunk képzelni. A beözönlött csapat nem állott meg, hanem lerohant a Ti-száig Dombrád felé, ahonnan a német és magyar csapatok falunkon túl már másnap visz-szaszorították. Tulajdonképen ez még nem a rendes front volt, csak Nagykálló és Kiskálló között áttörés folytán beözönlött sokadalom volt. E beözönlő csapatot vármegyénk e vé-

gében morzsolgatták, hol itt, hol amott kerítették be őket. Ez a folyamat 8 napig tartotta falunk lakosságát izgalomban, mert 2 napig voltunk megszál ás alatt majd ismét 2 napig felszabadulva, közben volt falunk egy pár napig senki-földje. Ez idő alatt folyton raboltak, ettek, ittak és erkölcstelenkedtek. Sajnos ennek egyházunk egyik presbiterének két fiatal lánya esett súlyosan áldozatául, de kiheverték.

A rendes front 1944. október 31.-én érkezett Sényőre. 2-3 napig tartott a fejetlenség, aztán a csapat a felrobbantott hidak ideiglenes helyrehozatala után tovább vonult. Egy kis ideig nyugalom szállott a falura, de a remegés ismét megjött, mert a közeli szomszédos faluban, Nyírturán kórházat kreáltak s a sebesült katonák jöttek nap-mint nap kellemetlen-kedni és rabolni.

Soha nem felejtem el a következő megható jelenetet templomunkban. Ugyanis, midőn az ágyúk dörgése mindinkább erősödött és a hang közeledett, egyházfink arra kért október 21.-én reggel, hogy ne harangoztassak már, még valami baj származik a harangozás miatt, de én határozottan utasítottam, hogy igenis harangozzon, az utolsó pil anatig megyünk templomba. Meg is kezdtük az istentiszteletet és az imádkozás közben felszaladt a harangozó a karba és remegve kért, hogy hagyjam abba az istentiszteletet, mert az orosz harci kocsik már a kisharaszti tanyánál vannak. Én nem hagytam abba az imádkozást, könnyekig meghatódva tovább végeztem a bentlevők sírása közben. Tanítónk is alig tudta a kijövő

éneket vezetni. A hír nem bizonyult igaznak, mert az nap még nyugalomban töltöttük az időt, és mint fentebb közöltem, másnap történt a beözönlés.

Minden zűrzavar és erős közeli harcok dacára, mert még egy kis ideig falunkban utcai harc is fejlődött ki, nem adhatunk elég hálát Istennek, hogy úgy az egyházi, mint magán épületekben kár egyáltalán nem történt. Templomunk, tornyunk áll Isten dicsőségére!

Hadd említsem meg a történeti hűség kedvéért azt, hogy a rövid ideig tartó utcai harcok (községünk keleti részén) folytán határunkban elesett egy golyószórós székely, kit a csapat parancsnoka (Dr. Révész Imre püspök veje), százados úr velem temettette el az új temetőkbe, de harangszó nélkül. A temetési aktust repülők igen zavarták. Alig tudtam mozdulatlanságra bírni a veszély elkerülése végett az igen nagy számban, részvétre összegyűlt híveket. Elesett római katholikus val ású volt. Neve Schuller János.

Egyházunk, ha épületekben nem is, de anyagiakban igen nagy kárt szenvedett.

– 205 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Összes tengeri és zab termésünket térítés nélkül lovaikkal feletették. Összes széna, szalma és polyva termésünket, a románok által községünkbe ideiglenes időre áttelepített tiszaberceli lakosság ál ataikkal felétette. Sajnos a magyar lakosság fosztogatott. Talán azok még több kárt és rombolást okoztak, mint a megszálló ellenséges csapat. Lelkész földjén levő 250 m. hosszú fasort mind feltüzelték, ilyen kárt a tanító is szenvedett.

Egyház úrasztali készletét, a fontos okmányokat, anyakönyveket, jegyzőkönyveket, számadási könyveket, iratokat egy ládába helyezve a lelkészlak pincéje földjébe rejtettem el.

A fentmaradt irattárt úgyszólván darabonként szedték ki a szekrényből és hányták szerte-széjjel. Még nem ál apítható meg, hogy mi hiányzik.

Egy pár hívünket megverték. Engemet is 2 ízben akartak meglőni, egy ízben megverni, mely körülmény annyira lehangolt és feleségemet annyira idegessé tette, hogy kénytelenek voltunk falunkat elhagyni október 30.-án. Menekülésünkből február hó 16.-án érkeztünk haza.

Lelkiéletben a hívek hiányt úgyszólván nem szenvedtek, amennyiben csak 2 vasárnap nem volt istentisztelet. Újborkor Oláh Károly paszabi lelkész, karácsonykor Veress Károly nyírturai lelkész osztott úrvacsorát, böjtben már magam végeztem. Helyettesem Rédai József apagyi segédlelkész volt az én kérésemre, de csak egy vasárnap prédikált, mert közben megérkeztem.

Szalkay Sándor tanító is elmenekült, ki januárban tért haza. Elmenekült még Laskay Péterné: Molnár Katalin tanítónő, ki április végén tért haza. Más egyházközségünkből nem menekült el Templomba járás teljesen kielégítő.

Sényőn, 1945. július 11.

Kiss József

református lelkipásztor

Szabolcs

1945. október 15.-én elhangzik fegyverletétel parancsa a rádióból. Egymásnak ellentmondó hírek érkeznek az orosz hadsereg előnyomulásáról. Az ágyú egyre közelebbről dörög s a Tiszá-

ról mint védő vonalról hal unk mindeneket. Lakosságunk körében egyre nagyobb a rémület, félelem a háborútól, attól hogy hadszíntér lesz falunk. Mindenki bunkert ás. Csomagol. Kido-bolják a kiürítési parancsot. A menekülők áradata megindul. Hidakat és utakat elaknásítják.

A környéken nincs már egyetlen tisztviselő sem, sőt szegény emberek is átmennek a Tiszán, értékeiket, családtagjaikat igyekeznek menteni. 21.-én Cserés József gondnok és én is elviszem családomat a pataki rétbe egy tanyára, mi azonban visszatérünk gyülekezetünkbe. Még aznap Vencsellőig előretör egy orosz ék s mi a gondnokkal a paróchia dombjáról nézzük a harcot, stukák bombázását Vencsellő ellen. 3 nap után ismét magyar csapatok vonulnak be Vencsellő-

re. Október 30.-án feleségem és a gondnokné azt üzente, hogy ők is haza akarnak jönni otthonunkba. Elmegyünk értük és haza hozzuk őket. Aznap német csapat érkezik Szabolcsra jelzi, hogy minden jószágot elvisz. Vil anyfákat kifűrészelik. Az embereket ki parancsolják sáncot ásni. Október 31. Reformáczió ünnepe. Rakamazon harc van. Erős robbanások, nagy tüzek.

– 206 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Templomunkban istentiszteletünkön szem nem marad szárazon. Gondnokunk s híveim egyre sürgetőbben követelik, hogy családomra tekintettel hagyjam el a községet. Este ½ 10 órakor, amikor tudomásomra jut, hogy a németeke el akarnak vinni magukkal, aznnal elhagyom családommal együtt otthonunkat. ½ 3 órakor Belsőbőcsre érkezünk Kalmár András sógorom-hoz, ahol 10 napot töltünk. Szabolcson november 3.-án a németek felrobbantják a templomot s még aznap átadják helyüket a román csapatoknak, kik 4.-én a község lakosságát kiürítik.

A lakosság Nyírszőllős és Kótaj községekben talál otthont 3 hétre. A községben egy román ezred táborozik ezalatt. November utolsó hetében hazaszállingózik a lakosság elhagyott otthonába s megkezdik helyrehozni a háború által okozott károkat. Tanító lakásunk telitalálatot, iskolánk aknatalálatot kapott, előbbi használhatatlanná vált. Templomunk rom, egyik harangunk szétrepedt. Páncélszekrényünk felrobbantva, az úrasztali terítők elvesztek.

Mi november 11.-én bementünk Miskolczra s itt ért bennünket az orosz megszál ás mi-után családommal együtt 2 ½ hetet töltöttünk pincében az ál andó ágyúzás miatt. December 3.-án az oroszok megszál ják Miskolczot. Készülődünk hazafele. 11.-én a téglási pappal, Ko-vács Istvánnal, és hét tagú családjával, a gyermekeket szekérre rakva, mi felnőttek gyalogosan, elindultunk. Aznap este megérkeztünk Belsőbőcsre ahol 1 hetet töltünk, mert szekerünk tönkrement. 19-22.-én 4 napos gyaloglás után Tiszalúc – Tiszalök – Rakamazon át hazaérkezünk, erre híveink kitörő örömmel fogadnak s mindennel elhalmoznak. Sohasem volt ilyen boldog karácsonyunk!

Szabolcs, 1945. június 19.

Barkász Aladár

református lelkész

Szakoly

Szakoly községbe a vörös hadsereg ellenál ás nélkül 1944. október 21.-én vonult be. A köz-ségből 3 család menekült el. Ezek közül 2 református. Az első napokban minden nagyobb kellemetlenség nélkül élte át a lakosság a hadsereg elhelyezkedését és a háborúval vele járó veszteségeken kívül úgy látszott, hogy a község nagyobb megpróbáltatás nélkül kerül bele a vörös hadsereg által hozott demokratikus életbe.

Csak mikor a német hadsereg Nagykálló, Kállósemjén és Nyírbátor köves út mentén 8

napon keresztül feltartóztatta az utána vonulókat, a nagy tömegben megjelenő katonaság a könnyen hozzáférhető, félig kiforrott borhoz hozzájutott, a lakosság sok próbáltatásnak és zaklatásnak lett kitéve.

Mivel harc a községben nem volt, Istennek hála érte templomunkban, lakásokban, iskolákban lényeges kár nem történt. Ami kár az épületekben volt, az az ablaküvegekre korlátozódott.

A veszteség ennek dacára a legtöbb hajlékban felbecsülhetetlen. Ez azonban legtár-gyilagosabb elbírálás mellett nem csupán a Vörös hadsereg terhére írandó, mert utólagos

– 207 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

megítélés szerint a községbe még november folyamán betelepített Erdélyből menekült vas-

úti munkások okozták. Ezek az elhagyott lakásokat fosztogatták, rabolták. Bútorokat, edé-

nyeket saját lakásukra hurcolták. A község lakosai közül is akadt néhány család mely nem átallotta lakását elhagyó szomszédját kirabolni.

Egyházunk kára fel nem becsülhető, de fájdalmas és sok tekintetben pótolhatatlan veszteségeink a következők:

Templom. Az épületen néhány ablaküveg kitört. Az évekkel ezelőtt Szakolyi Sándor által ajándékozott úrasztali magyar perzsa szőnyeg eltűnt. Úrasztalán levő márványlap kettétört. Vil anykörtét egyet sem találtunk. A kegyszerek a keresztelő edény tálján kívül mind megvannak. Az úrasztali terítők 3 kivételével mind eltűntek. A templomban egyházunkat legnagyobb kár az orgonával kapcsolatban érte. Sok kisebb-nagyobb sípot kiszedtek, úgy hogy az orgona használhatatlanná vált. Ennek rendbehozására a presbitérium azonnal gyűjtést rendelt el. Máig 2500 pengő gyűlt be. Lelkipásztor kérte az Angster céget, hogy hozzáértő embert küldjön Szakolyba, de még választ sem kapott. Torony, templom, padok, székek, karzat, épek.

Lelkészi és tanítói lakások. Tetőzetben, falakban nem esett kár, de az erőszakos kinyitás következtében az ajtók zárai elromlottak. Ablaküvegek és üvegtokok nagy számban hiá-

nyoztak. A vil anyt bevezető hálózat, kapcsolók, lámpák nagy részben áldozatul estek.

Az iskolákban levő tanítói könyvtár, valamint a lelkészi hivatalban őrzött paróchiális könyvtár nagy részét széttépve találtuk, vagy teljesen hiányoznak. Anyakönyveink a régiek mind megvannak.

A következő anyakönyvek hiányoznak: keresztelési (új kötet) 1944. októbertől. A konfirmáltak, áttértek, kitértek anyakönyve. Az utóbbiak 3 egy kötetben. Utolsó presbiteri jegyzőkönyv 1929-től. Gondnoki számadási napló. Pecsétek. Az irattár részben a lelkészlakásban levő irodahelyiségben, részben az udvaron volt összeszedhető sok hiányossággal.

Az egyház szekrényéből melyet összetörtek eltűnt az egyház 1800 pengő készpénze és az Ifj.

Egyletnek 436 pengője.

Iskola. Az iskolában kivétel nélkül mindenütt hiányoztak az ivóedények. 6 iskolai padot feltüzeltek. Szemléltetőknek, régi anyakönyvek, a tanítói könyvtár tekintélyes része sehol nem volt található.

Számba venni és értékelni ma a fenti károkat a lehetetlenséggel határos. A presbitérium bár fájó szívvel vett tudomást az említett károkról, de a jelen háborúval járó nagyon sok helyen elviselhetetlen és helyrehozhatatlan károk hírére hálát ad Istennek, hogy 2 heti szünet után templomunkat megnyithattuk és közös áhítatban kérhettünk Istent megtartásunkért és újabb erőért, elviselni a terhet, hordozni a keresztet mely életünkre ránehezedett.

Szakoly, 1945. június 10.

Kriston Elek

lelkipásztor

– 208 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Técső

Az istentiszteletek tartásának semmi akadálya nincs.

A felekezeti iskolákat az ál am rendeletileg megszüntette, de megengedte a magyar nyelvű iskolák megnyitását, ha a helybeli tanács kéri.

Nagyobb helyen csak Técsőn kérték és meg is nyitott. Az ál am nevezte ki a tanerőket, nagyrészt a voltakat. A hittantanítás csak megtűrt és utolsó óra lehet, osztályozás nincs.

Kisebb helyeken a presbiteri gyűlések akadálytalanul tarthatók, de már Técsőn ható-

sági engedélyhez van kötve és a kiküldött megjelenik.

Ál andó remegésben élnek 18-50 évig minden férfit elvittek

Vass József

lelkipásztor

Téglás

Az 1944. év ősszel sorsdöntő helyi eseményekről lelkipásztor, mint közvetlen, mondhatni teljes történelmi hűséggel nem számolhat be, mivel a harcok idején távolt volt. Bármilyen fájdalmas a távollétre visszaemlékezés és a nyomában járó sok próbája és szenvedése lelkipásztornak, visszatekintve a most már hátunk mögötti időkre és eseményekre, a kegyelem Atyjának a maga céljaira való megtartásra irányuló akaratát látja megvalósulva. Egész hi-tével s a megtartásért lelke hálájával val ja, hogy az eltávozás fényében Égi kéz nyúlt bele gyarló életébe s a predestináció nagy titkának az emberi gyarlóság mentésére való odama-gyarázása nélkül él lelkében a bizonyosság: Isten így akarta!

Téglás község a légi hadműveletek szempontjából is, már a nehéz esztendő nyarán

igen exponált hely volt a több bombatámadást átélt Debrecen - Nyíregyháza - Hajdúbö-

szörmény térségben. A légitámadások már készítették lelkipásztor számára a harcok elől a propaganda hatása alatt is, az eltávozás útját. Feleségét, négy apró gyermekét s egy velük közös háztartásban ál andóan együtt élő hajadon leány sógornőjét a községtől 5 km-re lévő tanyára, rokonokhoz viszi, egyébként életerős feleségét a légi tevékenység az apró gyermekekkel való naponkénti, sőt óránkénti örökös futkosás, óvóhelyre, pincébe való szaladgálás idegeiben nagyon megviselte s lelki-testi szempontból erejében, orvosilag ag-godalomra okot adóan, legyöngítette. A tanyán tartózkodás sem váltván be a hozzáfőzött reménységet, egy viszonylagosan csöndességet ígérő tiszamenti faluba Tiszadadára vonult el a lelkészcsalád. Lelkipásztor azonban a család elvitele után nyomban visszajött s 1944.

október 12.-ig gyülekezetében tartózkodva végezte teendőit. A jó isten tudója annak a sok lelki vívódásnak, könnyes imádságnak amik között a gyülekezetéért, népéért mindig hűséggel dolgozó s családjáért aggódó lelkipásztor szeptember, októberi napjai elteltek.

– 209 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Október első napjai már a németek visszavonulása miatt is, igen zűrzavarosak voltak.

Fő vasút, s a köves országút mentén nem volt már a lakosságnak se éjjele, se nappala.

A község főjegyzője hatóságától menekülésre vett parancsot.

A parókiát is egész terjedelmében megszálló német katonák parancsnokától, egy szá-

zadostól lelkipásztor olyan fenyegető tájékoztatást kapott, hogy „ha el nem megy a lelkész úr, az utánuk visszavonuló csapatok, fogják magukkal vinni.” Ilyen körülmények között, ok-tóber 11.-én éjszaka községünk erdeiben fegyverek szólaltak meg, bombacsattanás, vagy ágyúdörej reszkettette meg a levegőt. (ma sem tudható pontosan, mi volt?!) Tájékozatlan volt a lakosság afelől, hogy hol-merre folynak a küzdelmek?! Az október 12.-én virradó éjjelre, a hajnali órákban nem a maga életéért, biztonságáért elsőrenden, hanem a távollevő család sorsáért való aggódással s mérhetetlen szomorúsággal eltelve lelke mélyén, útnak indult lelkipásztor családja után. Miskolcon szál tak meg s élték át az orosz csapatok bevonulását. Október 12-25.-ig volt távol a gyülekezettől. Rövid idő, de a menekülés nyomorúságai, az otthonmaradt nyájért való felelősség, kimondhatatlanul hosszúvá tették.

Lelkipásztor nem is tétovázott. A legelső alkalmat megragadta a visszajövetelre s 1944. ka-rácsony első napján már gyülekezetében volt. Letagadhatatlanul fájt a gyülekezetnek az el-távozása, de az idők lassan behegesztik a sebeket. A nehéz idők méhéből fakadt ellentétek elsimulnak s minden jó reménység meg van rá, hogy pásztor és nyáj jó békességben fogják a sok próba után Isten dicsőségét szolgálni. Sok szenvedésben csak acélosodott lelkipásztor hite, sokszorozódott gyülekezete iráni felelőssége. Istenre vetett gondjával áll ma is, mint „igazolt” -lelkész, őrhelyén, elviselve az eddig elhurcoltatásban is jelentkező próbákat s szembe nézve az esetleg még elkövetkezhetőkkel, forgolódván gyülekezetében hűséggel, amely gyülekezet templomlátogatásban s úrvacsorázásban nem szenvedett. Mert, akiknek ajkán ezelőtt is zengett az ősi zsoltár, azok ma is Isten házában keresik a vigasztalást s ott itatják meg az Ige forrásából szomjú lelkeiket. Ezek jó békességben élnek a pásztorral, mert van békességük Istennel s együtt imádkoznak nagy, forró esedezésekkel. A békétlenkedők nem a pásztor távozásakor és miatt, hanem régen tévelyedtek el, amikor a gyülekezet jelenlegi pásztorát, gyarló szolgáját még nem is ismerték és mert nem volt közösségük ama Főpásztorral, az Úr Krisztus Jézussal.

A lelkipásztor december 25.-én érkezett családjával együtt vissza, a gyülekezetbe.

A szenvedéseket itthon átélt gyülekezeti tagoktól, mint szem- és fültanúktól nyert értesü-

lések alapján a hadiesemények krónikája alábbiakban foglalható össze:

Szeptember, de kiváltképen október napjaiban nagyon kijutott az izgalomból a lakosságnak a visszavonulás miatt. Telve volt a község jövő-menő katonasággal járművekkel, hadi felszerelésekkel. Október 20.-án kivonultak a község házai közül a németek, majd 21.-én újra befészkelték magukat. Ekkor kezdődött a tulajdonképpeni ostrom. A támadó élcsapat román katonákból állott. Téglás községet a támadás délről, Hajdúhadház felől és keletről Bököny község felől érte. 5 napi ostrom után, 26-án reggel 8 órakor jelenek meg a község belterületén az első román katonák. A nyugat-északnyugat-északi határré-

szekbe visszavonuló németek 3 napos ellenál ása következett ezután. Így történt, hogy a község, amint református templomunk-tornyunk gránát- és aknalövések okozta sérülései is mutatják, nemcsak a déli és keleti, hanem nyugati és északi irányból is kapott lövéseket.

– 210 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

3 napi hiábavaló küzdelem után a németek Hajdúdorog s Újfehértó irányába elvonultak s a község a harc veszedelmei alól feloldást nyert.

A harcok idején a lakosság kevés része, alig pár család tartózkodott otthonában.

A harcok idejét bunkerekben s nagyrészt a határban, tanyákon töltötték az emberek. Más községbe kevés ember távozott.

A harci zaj elvonultával a búvóhelyekről lassanként előmerészkedett a lakosság, természetesen először a férfiak s idősebb nők.

Ma még nem érett az idő arra, hogy e helyen megírassék: a harc utáni 2 héten mennyi szenvedés jutott a lakosságnak osztályrészéül?! (Hogyan lett úrrá megtévedt lelkeken a rablási szenvedély s mit szenvedtek a nők?!)

Amikor a harcoló román élcsapatok nyomában az orosz csapatrészek megérkeztek s

Hajdúhadházon járási, Tégláson egy kisebb községi katonai parancsnokság felállítatott, november 10 körül már a viszonylagos rend helyreállott. (Csak egy példát: november 20.-

án már iskolánkban megkezdődött a tanítás.)

A katonai parancsnokság intézkedésére a község ideiglenes vezetősége megszerveztetett, csaknem teljes egészében új emberektől s az új vezetőség vitte a község ügyeit s viszi ma is természetesen ma már az ideiglenes nemzeti kormány rendeletei alapján sanctionált beállítottságában.)

Egyháztagok, egyházi tisztviselők sorsa:

Mint már említést tétetett, a több napos harc alatt és a harcok utáni, későbbi időben is sok jutott ki a lakosságnak s így egyháztagjainknak is a szenvedéstől. Még a kevés otthon tartózkodó egyháztag és család is súlyos károkat szenvedtek anyagiakban, jószágfélékben, ruhaneműkben és élelmiszerekben, az otthonoktól távollevőknek pedig a házi (sok esetben összetört) bútorzaton kívül alig maradt valami földi javuk. (A megtévedtek… gyara-podtak!)

Az egyház tisztviselői közül lelkipásztor sorsa már részben említtetett. Október 12-25.-ig tartó távollét után hazaérkezve minden földi javát tevő 2 db. tehenéből, 2 borjujából, 14 db. sertésállományából, aprójószágaiból, feleségével, munkával, takarékossággal nem is Tégláson szerzett 4 szobás házi bútorzatából, egy polgári háznál szükséges háztartási felszerelésből 1 tehenen, 1 sertésen, 1 ágyon és 2 db. agyonrongált, megnyúzott díványon kívül egyebet, még egy kanalat sem talált. Jószívű emberek a közelben lakó rokonok ösz-szeadott segítségével kellett a 7 tagú családnak újból kezdenie az életet.

Hasonló volt a sorsa a szintén elétávozott igazgató kántortanítónak, Pozsár Gyulának és a község főjegyzőjének, (presbiter), Trencsényi Jánosnak.

Ezeken kívül még Király Ágnes és Marcsek Márta tanítónőnk, fiatal lányok távoztak szolgálati helyükről a harcok veszedelme elől. Előbbi kelengyéjében szenvedett súlyos kárt, utóbbinak szülei itthon laknak s azok igyekeztek javaiból valamit, amit tudtak, megmenteni. (Megjegyzésül ál jon itt: Pozsár Gyula ig. kántortanító április hóban érkezett haza, azonnal letartóztatták, egy nap múlva szabadonbocsájtották, mint igazolt tanító 1945.

ápr. 27. óta működik. Király Ágnes még mindig távol van, tartózkodási helye ismeretlen, e tény a vonatkozó egyházhatósági rendelkezései szerint a középszabolcsi egyházmegye esperesének jelentve, Marcsek Márta távolléte idején a római katholikus férfihez férjhez

– 211 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

menvén, 1945. májusában történt hazaérkezése után ál ásáról lemondott, az ál ás már be is töltetett.)

Az itthon maradt 3 tanerő: Szécsi Ferenc, Ujlaky István és családjaik, valamint Benedek Jolán magános tanítónő a többi egyháztagokkal hasonló mértékben vették ki részüket a szenvedésből.

Ujlaky István tanítót 1945. február végén a nyilvánosság által pontosan nem tudható vádak alapján letartóztatták, tudomás szerint ma is internáló táborban van.

Lelkipásztor a pásztori munkán túlmenően 1938. évben kezdődő szolgálata egész

idején fáradozik népe szociális jóllétének emelésén. E vonatkozású ténykedéseiből legki-emelkedőbb az, amel yel az 1942. évben majdnem 2000 (kettőezer) hold földet eszközölt ki a helyi Degenfeld-grófi uradalom másfél évszázadon át megingathatatlan birtoktesté-

ből kishaszonbérlet céljára a község lakossága számára s ezzel magát az új demokratikus élet előharcosának bizonyította. Tette ezt anélkül, hogy a maga érdekeit szolgálta volna, munkájáért még a megérdemelt bért, vagy tiszteletdíjat sem kérve és kívánva. Egy holdat a maga számára, vagy családjának ki nem eszközölt. Futott-fáradt a bérletszerzés ügyében önzetlenül s mégis, 1945. június 13.-án virradó éjjelen személyi bosszúból eredő vádak alapján az orosz katonai parancsoksággal elhurcoltatták. Ez a magyar rendőrhatóságnak 14.-én átadta, mígnem kihallgatás után, június 27.-én szabadlábra helyezték. A próbá-

kat, szenvedéseket kiál va, esetleg elkövetkezhetőkkel továbbra is lelke tiszta nyugalmával szembe nézve, politikai pártküzdelmektől mente végzi Isten segítségével szolgálatát.

Károk-áldozatok:

Emberéletben:

A harcok idején és az akkor kapott sebesülés következtében elhalt a községben: 31, ebből református 23, más val ású 8. (Természetes halálozás: 45 átlagos évi halálozás lenni szokott 35-40.)

Épületekben:

A község belterületén leégett, illetve rombadőlt 4 ház, kisebb-nagyobb rongálódást szenvedett kb. 200 ház. Legnagyobbrészt kijavíttattak, a rombadőltek, leégettek épülnek.

A tanyavilágban leégett 6 lakóház, illetve istálló.

Egyházi épületeink közül súlyosan sérült egy, a lelkészi javadalmi földön épült tanya (presbitérium lebontani határozta). Gránát és aknalövésektől rongálódott templomunk, tornyunk (19 lövés). Az építmény masszív lévén, a sebek nem súlyosak, használható. Iskolánk tetőzete is megrongálódott. Ez, valamint a templomtető kijavíttatott. A torony bádogtetején támadt 3 rést ideiglenesen deszkával falaztuk.

Általában az egyházi épületeknél súlyosak az ajtó- és ablakrongálódások.

Kegyszerek:

Eltűnt egy db. keresztelő ezüst tányér, 1 db. ónkanna, 1 db. úrasztali plüss terítő, 1 db.

orgona asztalterítő, 1 db. fekete torony zászló.

– 212 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Anyakönyvek:

Az egyház anyakönyveit, anyagi ügyvitelére vonatkozó iratait, könyveit (pénztárnaplók, költségvetések, számadások, adófőkönyvek stb.), továbbá a fontos ügyiratokat (díj-leveleket, katasztrális birtoki oklevelek., szerződések, stb.) lelkipásztor eltávozása alatt a község ekkori főjegyzőjével, főbírójával pénztárnokává, mint presbiterekkel egyetértőleg az emberileg legbiztosabbnak ígérkező községházi, vaslemezajtóval el átott fali szekrényben helyezte el a legnagyobb gondossággal. Ennek ellenére ma is kikutathatatlan módon a legújabb keletű anyakönyvekben kárt szenvedett egyház az ugyancsak legújabb keletű

egyéb könyvekkel és iratokkal együtt.

Istennek hála érte, hogy 1895. október 1.-ig az anyakönyvek épségben, hiány nélkül megmaradtak. Hiányoznak:

születési és keresztelési anyakönyv: 1989-1914 és 1941-1944.-ig (2 kötet);

házassági anyakönyv: 1903-1944 (2 kötet);

halotti anyakönyv: 1902-1944 (2 kötet);

konfirmációs anyakönyv: 1915-1944 (1 kötet);

Az egyház anyagi ügyvitelére vonatkozó könyvekből és iratokból vajmi kevés maradt meg. Készpénzben kár nem volt.

Irat- és levéltár: csaknem teljes egészében megsemmisült.

Parókhiális könyvtár: 88 kötetből 33 maradt.

Lelkészi iroda felszerelésében a lelkipásztor-család ingóságaival együtt súlyos a kár.

Írópapírok, nyomtatványok (több évre szóló mennyiségben), székek, szekrény betét deszkák és irodából, lelkész magánlakásából egy csonkán maradt hálóberendezés kivételével 4

teljes szoba értékes, szép modern bútorzata, a család minden háztartás felszerelése, élelmiszerkészlet, jószágállomány, termény, mind odalettek, ma szinte felbecsülhetetlen értékben.

A hadműveletek szempontjából exponált Téglás községben, így a református gyülekezetben is, sok volt a kár, a szenvedés, a próba.

Próbák súlya alatt csak erősebb lett a hit, nagyobb a bízó reménység. Pásztor és nyáj Istenre vetvén minden gondját, közös, könnyes imádsággal, fohászkodik szüntelen az Ég Urához, hálát adva a viharban való megtartásért, könyörögve mindenek megújulásáért!

A kegyelmi időt meg nem fogyatkozó atyai türelemmel még mindig tartó s kegyelmét ránk árasztó Isten szent nevére térjen dicséret, dicsőség, tisztesség és hálaadás!

Téglás, 1945. október

Kovács István

lelkipásztor

Az 1944. évi őszi harcok idején elszenvedett károk összesítése a téglási református egyházban, 1939. évi értékelésben, hozzávetőlegesen:

Templom, toronynál. 30.000.

Iskolai- és tanítói lakásoknál. 20.000.

– 213 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Lelkészlakásnál. 10.000.

Egyéb épületekben. 20.000.

Ebben a hozzávetőleges kárbecslésben pusztán az egyház kára foglaltatik, az egyház alkalmazottaié nincs benne.

Emberéletben az áldozatok száma 23.

Téglás, 1945. október 12.

Kovács István

lelkipásztor

Kimutatás azokról a károkról, melyeket a téglási református népiskola a harcok alatt elszenvedett:

kerítés: 52 m. értéke: 2000 pengő

tábla: 3 db. értéke: 300 pengő

szekrény: 3 db. értéke:300 pengő

tanítói asztal: 4 db. értéke:200 pengő

tanító szék: 6 db. értéke: 60 pengő

vászonra húzott térképek: 5 db. értéke:100 pengő

teremajtó: 1 db. értéke: 200 pengő

szobakályha (igazgatói lakás): 2 db. értéke: 300 pengő

tantermi kályha: 1 db. értéke: 200 pengő

ablakkeretből üveg: 101 db. értéke: 300 pengő

csatorna: 60 m. értéke: 300 pengő

tanítói lakás üvegszemek: 60 db. értéke:180 pengő

tanítói lakás ajtó: 1 db. értéke: 200 pengő

4 m-es asztal: 1 db. értéke: 100 pengő

2 ½ m-es asztal: 1 db. értéke: 60 pengő

nagy bőrlabda: 4 db. értéke: 100 pengő

húzókötél: 2 db. értéke: 30 pengő

bőrözés a tornapadokról: 5 db. értéke: 150 pengő

birkózószőnyeg: 2 db. értéke: 400 pengő

tanítói, ifjúsági és népkönyvtár: 1306 kötet, értéke: 4000 pengő

szemléltető képek: 136 db. értéke: 800 pengő

címer: 6 db. értéke: 60 pengő

Himnusz-tábla: 6 db. érétke: 60 pengő

fali olvasótábla: 6 db. értéke: 30 pengő

számológép: 1 db. értéke: 80 pengő

vizes ivóedény: 4 db. értéke: 600 pengő

iskola padok: 23 db. érétke: 2300 pengő

iskola tetőzet és falak kb.: értéke: 6.000 pengő

Összesen: 19.410 Pengő

– 214 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Maga az iskolaépület és 2 tanítói lakás az ablak és ajtórongálásokon kívül sérülést szenvedett palatetőjében amelyet egyház még 1944. őszén 900 Pengő értékben javíttatott.

A falakon kőmíves munkás igénylő gránátszilánk okozta sérülések kijavítására várnak, 1939-es évi árviszonyok mellett kb. 2000 Pengő értékben. Úgyhogy az iskola összes kára békebeli árviszonyok mellett minimálisan kb. 15.000-20.000 Pengő tehetők s ez a foly-tonosan emelkedő anyagár és munkabéremelkedés mellett ma még hozzávetőlegesen is nehezen megál apítható a jelen pil anatra.

Tiszabercel

1944. év október 15.-én jött az első hatósági rendelkezés mely az addig csendben, otthoná-

ban élő lakosságot éjszakára a Tisza túlsó oldalára menekülni készteti. E rendelkezésnek a lakosság mintegy 50 %-a tett eleget, de másnap mindenki visszatért otthonába. Angol-orosz bombázógépek sokszor órákon át tartó vonulása, majd visszatérése már napok óta tart s különösen az éjszakákat zavarja tömeges vonulásuk félelmes berregése s a község külső határvonalán itt is, ott is tervszerűtlenül s komolyabb kárt sem okozó bombák ledobása s a távolból idevilágító stalin gyertyák és égő városok kísérteties fénye. Október 16.

és 17.-én a közigazgatási hatóság újból inti lakosságot a távozásra, tekintettel községünk tiszaparti fekvésére, ami sejtetni engedi, illetve valószínűsíti a magyar katonák által is kö-

zölt hírt, hogy a Tisza vonalán fogják megkísérelni az előretörő orosz és román erők feltartóztatását. Ezt a hírt alátámasztja a Tisza jobbpartján megjelenő német-magyar katonaság helyezkedése. 19.-én a hatóság lövészárkok ásására rendeli ki a lakosságot. Újabb kiürítési rendelkezés október 21.-én a magyar katonaság részérő, a lakosság egyrésze tulatiszán keres ideiglenes menedéket, de csakhamar visszatérnek otthonaikba.

Október 21.-én vonul be az első kötelék orosz katona községünkbe a község Buj köz-ség felőli határvonalán lezajló repülő és tankharc után, melynek szomorú eredménye 8 hősihalott katona kiket ideiglenesen a határban földeltek el s a harcok múlása után a román katonai parancsnok rendelkezésére exhumálták s a római katolikus templom előtt helyeztettek el közös sírba. Négy napig tartó megszál ás után az orosz és román erők visz-szavonultak s helyüket elfoglalják német és magyar katonák. Pár nap el elteltével újabb orosz-román támadás indul mely átveti a védősereget a Tiszántúlra. Ennek az egyházunk életében különösen fontos eseménynek pontos dátuma november 1. Már az október

31.-i emlékünnepet sem lehetett megtartani az itt folyó harcok miatt, amikor a lakosság a hirtelenében épített óvóhelyeken tartózkodott. 1945. év november hó 1.-én a német katonaság utolsó szörnyű intézkedésével felrobbantja előbb a római katolikus majd a református templom tornyát olyan szerencsétlenül, hogy harangjaink összetörnek, s nemcsak a tornyunk omlik össze, de vele együtt pusztul 750 éve fennálló Árpádok korabeli templomunk is. A megmaradt tetőcserepeket a Tiszántúlról egyre sűrűbben jövő lövések illetve becsapódások semmisítik meg. Közben felsorakozik az erős román támadó sereg a Tisza balpártján s megkezdődik a harc az átkelésért. Egy akna a Bessenyey szülőházban épült református iskola udvarába esik, betörve az összes ablakokat, megrongálva az iskola be-

– 215 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

rendezését. Akna és gránát becsapódások okozta épületrongálódások a falu több helyén támadnak, szerencsére a lakosság soraiban nem okoznak kárt.

November 4.-én a román katonai parancsnokság elrendeli a község lakosságának teljes kiürítését s a lakosságnak 6 órán belül el kell hagynia otthonát s román katonai kí-

sérettel szörnyű fagyos sárban s felvonuló orosz és román hadsereggel szemben Sényő

Szabolcsvármegyei községbe kell költöznie, a nyitva hagyott lakásokba román katonaság költözik. Sényőn uradalmi épületekbe nyer elhelyezést a menekülő lakosság. Oláh Károly paszabi lelkész és Kertész Sándor tiszaberceli református kántortanító tartanak istentiszteletet számukra, mert lelkész október 18.-án menekülve Budán lakó testvéréhez ment s csak Buda eleste után térhetett vissza gyülekezetébe. Sényőn a háborús helyzettől eltekintve tűrhető volt a lakosság élete, csak egy fájdalmas esemény emléke teszi mégis örökre emlékezetessé az ott tartózkodást. Hegedüs Pál református presbitert községünk egyik legtiszteletreméltóbb s mindenki által becsült és szeretett embere egyik unokája egy ifjú asszony védelmében egy garázda román katona golyója által életét vesztette. Holttestét ideiglenesen Sényőn temették el majd a hazatérés után szerettei hazahozták s az egész község lakossága őszinte részvéte mellett helyezték el ősei porló csontjai közelében örök nyugalomra. S ha a meneküléssel kapcsolatban más erőszakos halál általi vesztesége nincsen is községünknek, mégis a menekülés számlájára kell írnunk a múlt évben (előző évi-vel szemben kétszeresére emelkedett a halálozások száma) de főként már az 1945. évben egymásután következő halálozásokat, aminek előidézője a menekülés okozta izgalom és szenvedés volt.

November 27-én hazatérve a lakosság felforgatva s jórészt kifosztva találta otthonát.

Az el nem vitt ál atokat levágták, az apróbb vagyontárgyakat elhurcolták, a nemrég boldog otthonokat feldúlták s ami a legfájdalmasabb, ezt nem minden esetben a megszálló katonaság vitte véghez, bármennyire is igyekeznek egyesek mindent az ő számlájukra írni, hanem a közben hazalátogató, vagy rejtve itthon maradt lakosság is.

A lelkészi iroda iratait, levéltárát és könyvtárát teljesen feldúlták. Az iroda padlóját félméter vastagságban borító összekevert, besározott és tépett iratok halmazában most folyik a megmenthető iratok összeválogatása. A parókhiális könyvtár kötetei nagyrészt megkerültek. Az anyakönyveket és fontosabb iratokat és könyveket, régibb úrasztali terítőket, az úrasztali edényeket lelkész presbiterekkel együtt elásta. Isten megőrizte az elásott ládát, így ezekben komoly károsodás nincsen. Elveszett a nagysága miatt el nem rejthető Áttértek és Kitértek anyakönyve, a gondnok számára kint hagyott számadási könyvek egy pél-dánya, a Földhaszonbérnyilvántartó könyv, az egyházi adófőkönyv és beszedési napló, s az 1944. évi presbiteri és közgyűlési jegyzőkönyv. Ezek nagyrésze is pótolható a lelkész által elvitt s illetve elrejtett iratok és könyvek alapján. Sokkal érzékenyebb kárt szenvedett egyházunk a mintegy 4 katasztrális holdat kitevő öregtemető akácerdejének felbecsülhetetlen faállománya kiirtásával, amit fájdalom nem a katonaság, hanem a civil lakosság idézett elő

úgy hogy a még megmaradó akácerdő javát kényszerértékesítés útján kellett hasznosítani egyre jobban romló értékű papírpénzért. Áldozatul esett három wagon tengeri, aminek javarészét a román katonaság vette igénybe. Elveszett több mint 30 mázsa napraforgómag, nem beszélve a még a szántóföldön kint maradt nem kis mennyiségről. Elvesztek a szó-

– 216 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

szék és úrasztali terítők, az egyházi énekkar dísz zászlója, az egyház pecsétei, az épületek összes kulcsai, a magtár egész zsákkészlete. Betört ablakok, megrongált épületek s főként elképzelhetetlen szennyel teli szobák, tönkretett bútorok tanúi a nehéz időknek. De ta-núi a fásult lelkek, az ismeretlen helyen lévő, vagy már nem is élő távollevő katonákért, a németajkúság címen ismeretlen helyre vitt szeretteikért aggódó szívek, a fásult közöm-bösség súlyos keresztjét hordozó, az új élet kialakulását váró, kereső emberek, velük szemben, illetve érettük az egyetlen az Ige biztatása: „Légy erős, sőt legyünk bátrak mindnyájan a mi népünkért és a mi Istenünk városaiért; az Ur pedig cselekedje azt, ami neki tetszik.”

(Krónika I. 19. v. 13. v.)

Tiszabercel, 1945. június 10.

Korocz László

lelkipásztor

Tiszarád

Községünk a bombázások alkalmával semmi kárt nem szenvedett sem emberáldozat-

ban, sem anyagiakban. Az orosz hadsereg megszál ta községünket 1944. október 22.-én, de ekkor még kénytelenek voltak visszavonulni, amikor a román hadsereg november

1.-én megszál ta a községet ez véglegessé vált. Egyik megszál ás alkalmával sem történt szerencsétlenség, mert egyházközségünket ezek csak átvonulás alkalmával érintette a megszálló katonaság. Sem emberáldozatban, sem épületekben semmi kár nem érte köz-ségünket, kegyszereinket pedig idejében elrejtettük. Csupán az el nem rejthető levéltár és parochiális könyvtár szenvedett károkat, de ezek is idővel pótolhatóak lesznek, mert itt is kicsi a veszteség.

Lelkipásztor a hatósági kiürítés alkalmával elmenekült, ennek következtében rengeteg kárt szenvedett, de családjával sok nélkülözés és megpróbáltatás után február elején hazajött. Kántortanító helyben marad, neki semmi bántódása és vesztesége nem történt.

Tanítónő itt várta be a megszál ást, de a megszál ás után Hajdúhadházra ment szüleihez, mert vőlegénye mennyasszonyát védve lövést szenvedett, de ebből szerencsésen felépült.

Tanítónő csak április 25.-én jött vissza tanítani.

Az istentiszteletet kántortanító végezte két negyedéves tanítóképzős növendékkel felváltva. Karácsonykor úrvacsorát osztott a besztereci lelkipásztor. A tanítás október 6.-tól szünetelt december 6.-ig, amikor kántortanító I-IV. osztály növendékeit tanította zavartalanul április 25.-ig, amidőn tanítónő is munkába ál t és július 8.-ig együtt tanítottak.

Tiszarád, 1945. július 8.

Bartha Zoltán

lelkipásztor

– 217 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Újfehértó

1944. október 20.-a körül a visszavonuló német csapatokkal az előre nyomuló orosz csapatok nagy harcot vívtak a község délkeleti részen. Majd négynapi erős agyú és aknatűz után benyomultak a községbe az orosz csapatok. A harcok folyamán különösen a templomokat érte több találat. A református templom tornyát szétlőtték, a templom főbejáratinál egy akna átütötte a falat, az iskola egyik tantermet aknatalálat érte, amely az egyik sarkánál csinált nagyobb rombolást. A harangozólakás falazata egy kisebb találatot kapott, melyet könnyen kilehetett javítani. A lelkészlakás szintén kapott egy találatot, azonban ennek erős falazata éppen csak annyiban érezte meg az aknabecsa-pódást, hogy a vakolatot kivágta.

Lelkipásztor a gyülekezetből, illetve Újfehértóról eltávozott október hó 16.-án

azzal a céllal, hogy a már előre a szüleihez eltávozott feleségét meglátogatja és a lá-

togatás után visszatér szolgálati helyére. A hirtelen történt előre nyomulás miatt azonban már nem tudott visszatérni és így Zemplén megyébe Sátoraljaújhelyben az

ott lakó szüleinél várta meg amíg az oroszcsapatok oda is bevonulnak. 1944. dec-

ember 23.-án tért vissza lelkipásztor szolgálati helyére. A gyülekezeti élet a csatazaj elmúltával mindjárt megindult. November 15.-én már újra megkezdődött az iskolában a tanítás. Az istentiszteleteket az iskola egyik tantermében tartják. A gyülekezet lelkigondozását Barabás Béla Erdélyből Ketthesd községből idemenekült

lelkipásztor látja el. Ő végzi az istentiszteleteket is. December 23.-ra a templom falazatát ért aknabelövés helyét kijavítják és a karácsonyi szent ünnepek alatt a már akkor visszatért Szabó Béla lelkipásztor a templomban végzi az istentiszteleteket.

A parochiális könyvtár, irattár, anyakönyvek, kegyszerek templomi berendezések

mind épségben megmaradtak. Hála a jó Istennek semmi lényegesebb kár egyházköz-

ségünket nem érte. A megsérült templomunk falazatát és tornyát a buzgó vallásos

lelkű mesteremberek díjmentesen kijavították, a szükséges anyagra, amit a javításoknál felhasználtunk a gyülekezet tagjai bőségesen adakoztak, még mind e mai napig adakoznak.

Meg kell említenem, hogy az elmenekült és részint katonai szolgálatra behívott

tanítók helyett az iskolánkban a tanítást Erdélyből, Dédáról idemenekült két tanítónő

és Beke István községi tanító végezték mindaddig ameddig tanítónőink vissza nem

érkeztek iskolánkhoz.

A harcok folyamán híveink közül négyen halálosan megsebesültek, különösen

nagy veszteséget jelentett gyülekezetünk számára özv. Horváth Sándorné szül. Istenes Zsuzsánna asszonytestvérünk elhalálozása, akit több aknaszilánk ért és halálosan megsebesített. Ez a kegyes lélek gyülekezetünk legbuzgóbb templomlátogatója és leg-vallásosabb lelke volt. Legyen áldott emlékezete.

Gyülekezetünkben hála legyen a jó Istennek a hitélet emelkedett, a nagy meg-

próbáltatások mintha közelebb hozták volna az embereket egymáshoz és Istenhez.

– 218 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Az élet, a fejlődés úgy egyházi, mint iskolai téren megindult és minden zökkenés nél-kül folyik.

Újfehértó, 1945. július 14.

Szabó Béla

református lelkipásztor

Vaja

Jelentem, hogy Vaja községbe az elmúlt háború során 1944. október 29.-én vonultak be a román hadsereg egységei.

Ezt megelőzően a visszavonuló német katonák közvetlenül a község házai előtt vettek fel védelmi ál ást és tüzérségi megfigyelőjüket templomunk tornyában helyezték el.

Így aztán községünk 3 napon át a harcolócsapatok közvetlen tűzvonalába esett és ez idő

alatt erős tüzérségi tűzbe kerültünk. Községünkre több, mint 100 nehéz akna zúdult, amiből 6 templomunk tornyát, 3 lelkészi lakásunkat és 5 tanítói lakásainkat és iskolánk épületét találta el. E találatok következtében tornyunk tetőzete erősen megrongálódott.

Lelkészi lakásunkon, iskoláinkon és a tanítói lakásokon esett károk kisebb méretek, úgyhogy azokat mar jórészt kijavítottuk. A községünkre hullott nehéz aknák főleg azokban a házakban tettek kárt, amelyek a tűzvonal al párhuzamosan haladó utcákat képezik. A 3

napos harc és tüzérségi tűz Istennek hála érte, halálos áldozatot nem követelt. Sebesülé-

sek történtek, kik közül 6 testvérünk súlyosabb sérülést szenvedett. Egy halálos áldozat mégis volt, mert egy 8 gyermekes családapa öngyilkos lett. A bevonuló román csapatok parancsnok Tábornoka engedélyével a bevonulás első napján egyházunk szertartása szerint eltemettük. A nagy tömegben vonuló román csapatok levett föveggel engedtek utat a szomorú temetési menetnek. A bevonulást követő 3-ik napon lelkipásztor, a román katonai hatóság felkérésére, három elesett román katona temetésén szolgált egyházunk szertartása szerint. Az elvonuló németek felrobbantották a vasúti pályatestet, a közúti hidakat és elvitték híveink legjobb lovait, szekereit. A megmaradottakat pedig a román csapatok vették igénybe. Az átvonuló román katonaság élelmezése és elszál ásolása volt községünk elbírható terhe, egyébként kirívó erőszakoskodás nem történt.

Lelkipásztor, a tanítótestület tagjai, úgyszintén a község vezetői helyükön maradtak.

Ennek, gyülekezeti tagjaink bizonysága szerint, az lett a következménye, hogy közsé-

günkből senki sem menekült el.

November 7.-én érkezett községünkbe az Orosz Vörös Hadsereg első képviselője,

egy alig 22-éves kapitány. Megérkezése után azonnal magához hívatta az egyház, iskola és községi vezetőket és közölte azt a parancsát, hogy mindegyik intézmény folytassa munkáját. Maga és a később érkezett beosztottjai többször eljöttek templomunkba, iskoláinkat gyakran meglátogatta, tanítók fizetéséről és az iskolák fűtéséről gondoskodott.

A személy és vagyonbiztonságot, községünk, egyházunk nyugalmát ezekben a nehéz

– 219 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

időkben biztosította és több esetben megvédte. Megbecsülő hálával gondolunk reá.

A mi Urunk kegyelme ezekben a nehéz időkben csodálatos jeleit adta az Ő szaba-

dító és oltalmazó jóságának, amel yel bennünket méltatlan és haszontalan gyermekeit, szolgáit körül vett.

Anyakönyveink, szentedényeink hiánytalan épségben vannak.

Vaja, 1945. október 5.

Bencze János

lelkipásztor

Vasmegyer

Az volt velünk a mindenható Istennek az akarata, hogy elhozza mireánk a megpróbáltatá-

sok nehéz napjait. Az 1944. esztendő szeptemberében, különösen annak első felében még csak a bombatámadásokkal kapcsolatos repülő támadások nyugtalanították községünk lakóinak nyugalmát. Ezekben a napokban történt, hogy az angolszász repülőgépek Nyíregyházát bombázták. Nyíregyháza tőlünk légvonalban mindössze 15 km-re van. A bom-bázás erős zaja elérkezett hozzánk is. Nagy füstoszlopok jelezték a bomba okozta tüzeket.

A bombatámadás napján Nyíregyházán hetivásár volt s így községünkből sokan bent voltak a városban. Életüket megőrizte az Úr. Hazajöttek községünk tagjai mindnyájan épségben.

Iskolánkban az alsó tagozatban a tanítást szeptember 7.-én megkezdettük. Két tan-erőnk katonai szolgálatot teljesítvén, egyedül Kulcsár Erzsébet újonnan választott tanító-

nőnk kezdette meg a munkát I-IV. osztályokban. A tanítást csaknem minden nap megzavarta az elrendelt légiriadó. A gyermekeket minden esetben hazaküldtük, mert óvóhelyet szándékosan nem csináltattunk. Azon az ál ásponton voltunk, hogy felelősséget a gyermekekért nem vál alhatunk, amikor pár perc alatt minden gyermek a szülői otthonban lehet.

Eredményes munkáról, amelyet pedig szeretett volna fiatal tanítónőnk elérni, szó sem lehetett. Fokozta az iskolás gyermekek nagy feszültségét a huzamosabb esti és éjszakai légi riadó. Nyugtalanságunkat fokozta az a körülmény, hogy a közelünkben levő nyírbogdányi petróleum finomító gyárat erős magyar, később magyar és német légvédelmi tüzérség őrizte. Az a tény is igen nyugtalanítólag hatott reánk, hogy a szovjet bombázó rajok éjszakáról-éjszakára felettünk húztak el. A falu apraja-nagyja eleinte kiment a határba szekerekkel s ott várta be a riadó végét. Később mindenki körülményeihez képest óvóhelyet igyekezett magának készíteni s abban töltötte a kritikus órákat. Ez az időszak emlékezetem szerint 2 hétig tartott. Istennek hála, bombázás nem történt közelünkben. Az úgynevezett Sztalin-lámpák is elég messze égtek és világítottak tőlünk. Feleségemmel és 3 apróbb gyermekemmel én is lent töltöttem az éjszakai órákat egyszerű óvóhelyünkön.

A háborús hírek is nagyon nyugtalanítók voltak. A hadiesemények hamarosan egé-

szen közel hozták a háborút. Az ágyúk zaja napról-napra egyre közelebb érkezett hozzánk.

Az erdélyi menekültek nagy csoportja még szeptember havában megérkezett hozzánk,

– 220 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

akiket családoknál elhelyeztünk s róluk testileg és lelkileg gondoskodtunk. Csik vármegyéből való vasutas családok voltak a menekültek, akik megmentett vagyonkájukkal vonattal érkeztek a Kemecsei állomásra s innen hozzánk, Vasmegyerre. Ezek az erdélyi menekültek hozták el a háborúban átélt szenvedéseit és megpróbáltatásait hozzánk az élőszó valódiságával.

Ebben az időben, október első felében, már sokat szóltak a hírek arról, hogy a súlyos harcok az Alföldön folynak. Menekültek egész sora ment át községünkön s haladt a Tiszán-túlra. Hallottunk a debreceni csatáról s szívszorongó érzésekkel vártuk a hadi eseményeket.

Október 9.-én nagyon rossz hírek érkeztek hozzánk. Nekem ezen a napon két temetést kellett végeznem, két kis gyermek testvérünket kellett utolsó útjukra kísérnem. A rossz hírek valósnak bizonyultak. Éppen a temetésekre indultam, amikor a hivatalos kiürítésről szóló intézkedés hírét hallottam. „Kiürítés elrendelve, irány Sátoraljaújhely” , ez volt a rövid, de annál tragikusabb híradás. Kötelességemet híven elvégeztem s a gyermekeket eltemettem.

A temetés közben hallottam meg, hogy a kiürítési parancsot visszavonták. Ennek ellenére egyre nyugtalanabbá vált helyzetünk. Mindenki készült, mindenki csomagolt. Az intelligencia tagjai készültek otthonaik elhagyására. Feleségemmel együtt úgy határozunk, hogy mi sehova sem megyünk s őrhelyünket semmiképpen el nem hagyjuk. Október 14.-én

nagy német erők érkeztek hozzánk s szál ásoltak el községünkben. Az emlékezetes napon, október 15.-én még itt időztek a német csapatok. Másnap nagy hirtelenséggel elvonultak.

Elvonulásuk igen rossz hatással volt községünkre, mert hirtelen eltávozásuk megerősí-

tett minden rossz hírt. Október 19.-én és 20.-án mentek el községünk vezető emberei.

A „nadrágos emberek” közül csak a postamester, Kenderesi István maradt a községben s itt maradt még a tanítónő, Kulcsár Erzsébet az édesanyjával. Az ezután következő napok tele voltak nyugtalansággal. Egy nyilaskeresztes kemecsei fiatalember utasítására feltörték a zsidó lakásokat. Eleinte árverés útján vásárolták a zsidó holmikat, később a felizgatott tömeg szabadon vette birtokába a lakások belső berendezését. Szomorú látvány volt ez.

A közigazgatás szervei mind elhagyták helyüket. Elment a csendőrség is. A behívott katonák megtagadták a bevonulást. Községünk apraja-nagyja izgatottan várta a fejleményeket.

Október 20.-án érkezett hozzánk unokatestvérem a férjével és kis fiacskájával. Sógorom a szilágymegyei Szilágynagyfalu református lelkipásztora volt. Szekeren jöttek s minden ér-tékesebb dolgaikat magukkal hozták. 21.-én Nyíregyháza felől nagy tüzek jelezték a hábo-rú elközelségét. Én akkor délután kerékpáron Kemecsére mentem, hogy a helyzetről valamelyes tájékoztatást szerezzek. A hangulat itt ekkor igen nyomott volt már. Nyíregyházán súlyos harcok voltak. Mindenki a szovjet csapatok megérkezését várta. A nyíregyházi út torkolatánál légvédelmi ágyú állott lövésre készen. Meglátogattam Molnár Sándor lelkipásztor társamat s a katolikus plébános kollégát is. Siettem haza innen kis családomhoz.

Az éjszakát nyugodtan töltöttük el. Reggel 9 óra tájban jelentek meg községünkben a szovjet járőr első lovas tagjai. Ez vasárnap volt s harangoztatni s templomba menni nem lehetett. Bevonulásuk puskalövés nélkül történt. A falu bejáratánál a község bírája és tör-vénybírája fogadta őket. A törvénybíró az első világháborúban orosz hadifogságban volt s tudott hozzájuk orosz nyelven szólani. Ez nagyon sokat jelentett. Nemsokára egy kozák kapitány s egy fiatal zászlós érkezett katonai kísérettel falunkba. A törvénybíró és az oro-

– 221 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

szul tudó emberek őket hozzánk behozták. A kapitány igen barátságos ember volt, aki amikor megtudta, hogy pap vagyok, így szólt hozzám: „Nálunk is vannak papok és templomok”

s eközben keresztet vetett magán. Szavait a törvénybíró tolmácsolta. A kíséret tagjai is elég barátságosnak látszottak a fiatal zászlós kivételével. Megkínáltuk őket borral és cigarettával.

Nemsokára tovább mentek Beszterec felé. Az első nap Isten kegyelméből ezután csendben telt el. Másnap a járőr tevékenység fokozódott. A kapitány és kísérete újra meglátogatott bennünket. Ekkor vonultak át községünkön a szovjet tankok s mentek Dombrád felé. Parancsnokuk egy ezredes volt, aki egy pohár borra szintén bejött hozzánk. Rádiónk megmaradt s ennek esteli híradása arról számolt be, hogy az északi irányban előretörő szovjet erők német páncélosok által való bekerítése folyamatban van. Szerdán, október 25.-én nyugtalanság látszott a szovjet járőrökön. A kapitány már nem jött be hozzánk, de láttunk, hogy ment kocsin Dombrád felé. Visszajöttek a páncélosok is. Egy közülük ki volt lőve. A kozá-

kok kezdték összeszedni a község jó lovait. Egy lovas hozzánk is betért és tőlem lovat kért.

Tudomására hoztam, hogy lovam nincs. Nem hitt szavamnak s hatalmas, szép lovával belovagolt az istállóba. amikor meggyőződött állításom helyességéről, karórát kért tőlem. Óra nem volt nálam, de ő lováról leszál va arra kényszerített engem, hogy lakásunkba bemenjek s kegyelettel őrzött karórámat, az óra fiatalon elhunyt orvos öcsémé volt, átadjam neki.

Az órák nagyon sok izgalommal és nyugtalansággal teltek. A faluból lövések hangzottak.

Mindenki otthonába húzódott. Amikor az este közeledett a rokon családok összetömörültek. Én magam is nyúléberséggel napok óta ruhástul aludtam pár órát, vigyázva paróchiámra és kicsiny családomra. Este fele a falu legutolsó házából két fiatal félárva leány, a lakásunk előtt, éjszakára nagynénjéhez sietett. Amikor a templom előtt haladtak, a kozák kapitányék üres kocsija a kozák kocsissal éppen a templomunk előtt fordult meg. A kozák katona ma-gához emelni az egyik leányt, az azonban velőtrázó rikoltás közepette elmenekült. A katona a leány után lőtt géppisztolyából, akit a lövés nem talált. A halál félelmek között levő leány hozzám menekült be s kérte, hogy óvjam meg őt s bujtassam el. Én a padon bujtattam el s karomban három apró gyermekemmel vártam, hogy mi is fog velem történni, ha elő kel adnom a leányt. Szerencsére a lövés zajára előjött a kapitány s a zászlós és kérdőre vonták a kozák kocsist. Ez mentett meg engem a reám várható súlyos következményektől. Nagyon-nagyon éreztem ebben a pil anatban az Isten megsegítő kegyelmét. Egyszerű és hirtelen elköltött vacsora után nyugovóra készültünk. Ajtónkon kopogás hal atszott. Ajtót nyitva, két kozák katona kért bebocsátást. Szerencsémre az egyik katona zsidó volt, akivel tudtam németül beszélni. Elvittek engem a faluba maguknak szekeret és lovat keríteni. Sógoromat kértem, hogy jöj ön utánam, ne legyek egyedül. Amikor pár lépést tettünk a néptelen, sötét uccán, a katonák sógoromat visszaparancsolták s fegyverüket csőre töltötték. Ebben a ne-héz pil anatban újra Istenhez fohászkodtam s kértem az ő segítségét. Távollétemben felesé-

gem a gyermekeket magához szorítva, szívszorongó érzésekkel várta hazaérkezésemet, de sírva és keseregve minden rosszra gondolt. Egy jó félóra múlva kerültem haza minden baj nélkül s értem aggódó feleségemet félájultan találtam. Még ezzel nem fejeződött be ennek a napnak a megpróbáltatása. Nyári konyhánkat, amelyben sok értékes holmi volt a visszavonulók feltörték. Mi elsötétített szobában aggódva vártunk, hogy mikor kerül reánk a sor.

A nagyon izgalmas nap és éjszaka után a következő nap nyugodtan telt el.

– 222 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Pénteken, október 27.-én Dombrád felől magyar katonák érkeztek községünkbe. Nem

sokáig tartózkodtak itt, mentek tovább. Megnyugodva készültem vasárnapi szolgálatomra. Ezen a napon azonban olyan szörnyű ágyúzás hangzott többirányból és a környékből olyan nagyméretű robbantás, hogy nyugodtan szolgálni nem tudtam volna. Nagy légicsata folyt községünk felett. Egyre több német alakulat vonult át községünkön. Órák hosszán át páncélosok vonultak vissza. Hétfőn a visszavonuló németek sok jó lovat elvittek köz-ségünkből. Próbáltam híveimnek segítségére lenni, de eredménye nem volt közbelépé-

semnek; a német „szövetségnek” kiszemelt lovakat elvitték. Október 31.-re virradó éjjel oly nagy volt közvetlen közelünkben az ágyúzás, hogy szinte remegett a föld lábunk alatt s az ajtók és ablakok ál andóan remegtek. Éjfél után 2 óra tájban zörögtek ajtónkon és kértek bebocsátást. A németek visszavonulóban voltak és a közeli frontról jöttek. Vezetőjük egy hadnagy volt. Az irodában adtam nekik szál ást, ahol ők enni kértek tőlem. A hadnagy kérdezte tőlem, mik voltak az élményeim a szovjet megszál ás alatt. Csodálkozásának adott kifejezést, hogy itt mertem maradni. Élénk színekkel ecsetelte előttem a Vörös Hadsereg kegyetlenkedését, amelyeknek szemtanúja volt. Tudomásomra hozta, hogy egy nap múlva újra itt lesz a szovjet hadsereg, s ha életem és családom drága, azonnal induljak túl a Tiszára, mert felakasztás, agyonlövesztés, vagy legjobb esetben Szibériába való hurcoltatás lesz az osztályrészem. Állította, hogy a Tisza vonala erős védelmi vonal lesz, s aki azon át megy, biztonságban lesz. Családom tagjai az átélt izgalmak után egy kissé elpihentek.

Magam voltam a ház őrzője, aki vívódtam önmagammal, hogy mit is cselekedjem. Ha ki-néztem az udvarra, a németek mindig azt kérdezték tőlem, hogy még most sem készülök, s nem indulunk?!

Hajnalban családi tanácsot tartottunk és elhatároztuk, hogy útnak indulunk. Sógorom lova és szekere még meg volt, ezzel és az én kocsimmal akartunk keresztül a Tiszán a bujdosók útjára indulni. Mivel sohasem foglalkoztatott bennünket az elmenekülés gondolata, ezekben a percekben tanácstalanul ál tunk, hogy mit is vigyünk magunkkal.

Feleségem ruhaneműnket szedte össze, én pedig az egyház dolgait szedtem össze, hogy azokat biztonságba helyezzem. Az egyház kegyszereit, anyakönyveit és legfontosabb iratait az egyház ládájába összegyűjtöttem. Meg kell azt egész nyíltsággal írnom, hogy annak megőrzését sem a főgondnok, sem a gondnok nem vál alta. Az egyházfi hozta ki a ládát az alvó német katonákon keresztül az irodából s vitte el magához, a lakására. Ő volt az, Szabó Kálmán derék harangozó, aki az első megszál ás nehéz napjaiban mindennap meglátogatott bennünket, megnézte a templomot és az iskolákat, s aki most is megmutatta az egyház iránti hűségét. Méltó, hogy róla említést tegyen a krónika! Dél körül tudunk csak elindul-ni. Természetesen csak ruhaneműnket tudtuk magunkkal vinni. Nagyon nehéz volt itt hagyni otthonunkat, falunkat és gyülekezetünket. Bútorainkat és ittmaradt dolgainkat a falusi lakosság megőrzés céljából elvette a mi kérésünkre. Szemünkben könnyekkel, lelkünkben nagy hiányérzettel s szívünkben fájdalommal hagytuk el otthonunkat és léptük át falunk határát. Amikor a cigándi katonai hídon áthaladtunk, fejük felet gránátok süví-

tettek. Átmenetelünk után nemsokára felrobbantották a hidat. Sok-sok viszontagság után november 3.-án hajnalban érkeztünk meg az abaúj megyei Vizsoly községbe rokonainkhoz. Rokonainknál szál tunk meg. Vizsoly községet közvetlen karácsony előtt szál ták meg

– 223 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

a román csapatok. A megszál ás alkalmával bajunk nem történt s elvitt dolgainkat is sikerült szerencsésen megőriznünk. Magam, családomat otthagyva, 1945. január 10.-én gyalog indultam el haza elhagyott gyülekezetemhez. Január 12.-én este szerencsésen hazaérkeztem.

A gyülekezet nagy örömmel és szeretettel fogadott. Január 14.-én már szolgálni tudtam az épen maradt templomban. Soha eddigi életemnek ilyen nehéz szolgálata nem volt. A könny-től és a zokogástól alig jött szó az ajkamra. Velem együtt sírt és kesergett a gyülekezet is.

Lectiom ekkor Filippi 4:4-13 versei voltak s textusom az, amel yel a gyülekezetbe beköszöntettem: „Mindenre van erőm a Krisztusban, aki engem megerősít.” (Filippi 4:13) Amint híveimtől értesültem, községünket a román csapatok 1944. november 1.-én

szál ták meg. A német csapatok előző este vonultak el. Elvonulásuk harc nélkül történt meg. Amint a szemtanúk elmondták, a németek nagyon örültek elmenekülésünknek. Va-lósággal uj ongtak, amikor jól megrakott szekerünk kigördült a kapun. Velünk is, mint sok szerencsétlen magyar emberrel, elérték céljukat. Szabadon sütöttek-főztek s vették magukhoz lakásunkból azt, amire nekik szükségük volt. A szebbik kövér disznómat azonnal leszúrták és szekérre tették. Ugyancsak összeszedték aprójószágainkat is. A falura néhány akna esett, de csak kisebb károkat okozott. Az egyházi épületek nem sérültek meg. Néhá-

nyan könnyebben megsebesültek. A község lakosai közül a bevonulás alkalmából ketten haltak meg. Fabu Erzsébet 16 éves leányt véletlenségből agyonlőtték. A másik halott egy római katholikus val ású férfi volt: Kis Mihály. A bevonuló román hadsereg a paróchiát parancsnokságnak rendezte be. Istennek legyen hála, hogy ez így történt. A paróchián szándékos rongálás nyomai nem voltak észrevehetők. A megszálló román katonák em-berien viselkedtek, de a Tisza közelsége miatt sokáig maradtak községünkben és azt ki-

élték. Másfél hónapi itt tartózkodás után, december közepén vonultak ki községünkből.

Épületkárok egyházunknál nem lettek. Az iskolák belső berendezései és újabb ottlévő

anyakönyvei elpusztultak. Az új iskola padjai épségben megmaradtak. A másik két iskola régi padjaiból sokat eltüzeltek. Elpusztult a tanítói és iskolai könyvtár, valamint a színpadi berendezés is. A lelkészi irodából is sokat feltüzeltek, de a paróchiális könyvtár értékes könyvei egy kivételével (VIII. kötet) csodálatosan megmaradtak. Megsemmisültek a va-gyonkezelési könyvek és pénztári naplók. Az egyháznak 1000 pengőjét magammal vittem és azt vissza is hoztam, ezt a pénzt már nem tudtam átadni a pénzkezelő gondnoknak, mert utolsó percben kaptam a községházától iskolai segély címén. Az egyház páncélszekrényében csupán 40 pengőnyi összeg maradt. A megszál ás ezt a páncélszekrényt, kisebb hibával ugyan, használhatatlanná tették. A templom berendezések és harangok épségben maradtak meg. A zászlók eltűntek. A templomi 500 gyertya fényes „Petromax-Rapid lám-pát” még a németek elvitték a lelkészi irodából. Az egyház gondnoka Vass Ferenc főgondok és Szücs Antal gondnok igyekeztek megmenteni és maga őrizni az egyház vagyonát.

Éjszakánként azonban a lakosság a románok eltávozása után fel-feltörte az egyházi laká-

sokat és azokban károkat okozott. Ebben az időben a lelkészi lakás kerítései, az egyházi épületeken levő csatornák nagy része is elvándorolt eredeti helyéről. Sajnos, a magáról megfeledkezett lakosság tette tulajdonképpen a legnagyobb károkat az egyházi épületeken. Ebben az időben egészen felbomlott a vagyonbiztonság s a megvadult és fosztogató tömeget megfékezni nem lehetett.

– 224 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

December elején az orosz katonai parancsnokság intézkedésére az iskola megnyílt.

Az itthonmaradt tanítónő Laskay Vilma IV-éves tanítóképzőintézeti növendékkel megkezdte a munkát. A lakosság az iskolák feltört szeneskamráiból 60 mázsa szenet elvitt. Gyerák János gazdasági ispán 20 mázsa szenet bocsátott beszerzési áron az egyház rendelkezése s ezzel meg lehetett kezdeni a tanítást. Ugyancsak illetéktelenül elvitt a polgári lakosság 40

mázsa szenet a lelkészlakás fáskamrájából, ebből 20 mázsa az iroda fűtését szolgálta volna.

Karácsony második napján átjött a menekülésből már hazatért Szabó Sándor besztereci lelkipásztor és a gyülekezet tagjai számára úrvacsorát osztott. A kántori teendőket Kriston Sándor tiszarádi kántortanító végezte. Újévben Kenderesi István postamester, okleveles lelkész hirdette az Igét. Több vasárnapon Kriston Sándor és a szomszédos Tiszarád községben lakó sárospataki tanítóképzősök, Erdei Miklós és Molnár Antal végezték az istentiszteltet.

Két és fél hónapi távollétem alatt 3 gyermek született. Az újszülötteket Molnár Sándor kemecsei lelkipásztor keresztelte meg. Házasságot ebben az időben nem kötöttek. Öten haláloztak el. Két halottat a megszál ás második napján az atyafiak temettek el. Két kis gyermeket Kriston Sándor, egy felnőttet pedig Kenderesi István kísértek ki utolsó útjára.

A felsoroltak anyakönyvezését hazaérkezésem után azonnal elvégeztem.

Január hónapban a vasárnapi délelőtti istentiszteleteket nálunk korábban kezdtem s azokat Tiszarádon is elvégeztem és ott minden alkalommal keresztelést végeztem.

Január 31.-én indultam el Vizsolyba szekérrel feleségemért és 3 gyermekemért. Feb-ruár 3.-án minden baj nélkül szerencsésen hazaérkeztünk s közös imádságban adtunk hálát az Úrnak, hogy bujdosásunkból otthonunkba, gyülekezetünkbe hazavezérelt. Csak egy éjszakát töltöttünk idegenben s a második éjszakát már rendbehozott otthonunkban töltöttük.

Híveink elhalmoztak bennünket a szeretetnek sok-sok jelével. Mivel kezdetben sem-mi sem volt, ami testünk fenntartásához szükséges lett volna, hoztak kenyeret, lisztet, zsírt, tojást, tejet, tyúkot, krumplit stb. Nem a jómódúak hozták, hanem a szegények, akiknek valamikor szívességet tettem s ellenszolgáltatásul semmit sem fogadtam el. Nagyon jól esett az nekünk, hogy így gondoskodtak rólunk híveink. Három hónap megpróbáltatása után együtt lehettem újra kicsiny családommal, de nagyobb családommal, a vasmegyeri gyülekezettel is.

Az egyház főgondnoka és gondnoka, földműveléssel foglalkozó emberek lévén, itthon élték át a nehéz napokat. A főgondnokot, Vass Ferencet „burzsuly” -nak ítélték s összes ál atállományától megfosztották. Udvarából 200 db. lábas jószágot hajtottak ki s tőle sok ruhaneműt vittek el. Szücs Antal gondnok már kevesebb kárt szenvedett, de kára ál atállományban már neki is volt. Az én károm két fejős tehén, két szép hízott disznó és az összes aprómarha.

Kántortanítónk 1944 tavasza óta katonai szolgálatot teljesített. Felesége három kicsi gyermekével a szomszédos Tiszarád községbe ment át szüleihez s a megpróbáltatás nehéz napjait itt élték át együtt. Lakását már a polgári lakosság feltörte és sok értékes dolgától megfosztotta. A megszálló katonaság is tetemes károkat okozott a lakásban. A kántortanító felesége és a gyermekek a tavasz folyamán érkeztek, illetőleg jöttek vissza. Erdei Imre kántortanító napokban írt Dunántúli hadifogságból (1945. június 30.).

– 225 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Vass Lajos igazgató tanít a Kassai hadtest parancsnokságon teljesített katonai szolgá-

latot. Október közepén családja is Kassára ment a legszükségesebb dolgokkal. A hadtesttel együtt a Balaton mellé kerültek s ott élték [] a megszál ás napjait. Vass Lajos és családja sok mindentől megfosztva az utazási nehézségek miatt csak ez év június 20.-án tudott hazaérkezni. Vass Lajos szolgálatra jelentkezett s az igazolásához szükséges lépéseket az illetékes helyen megtette. Hazaérkezése óta Vass Lajos végzi a kántori teendőket.

Kulcsár Erzsébet tanítónő, mint már mondottam, helyén maradt. A szomszédos Ti-

szarád Vasmegyernél félreesőbb hely lévén, édesanyjával együtt oda ment át és a megszál-lás napjait ott élte át. Különösebb megpróbáltatásai nem voltak. Legnehezebb volt számá-

ra, amint nekem elmondotta – a tavaly őszi sok nappali és éjszakai riadó, amely őt tanítói munkájánál fáradttá, kimerülté tette. Sokat dolgozott kezdő tanítónő létére, mert hónapokon át az iskolában három tanító munkáját végezte. Anyagiakban ő is kisebb károkat szenvedett, de testben és lélekben épen élte át a megpróbáltatás napjait.

Szabó Kálmán egyházfi, aki olyan nagy hűséggel volt az egyház iránt, vagyoni ál á-

sához mérten súlyos anyagi károkat szenvedett, mert lovait, szekerét, disznóját elvitte a megszálló hadsereg.

Az egyház tagjai általában véve súlyos anyagi károkat szenvedte. Igen tekintélyes megszálló hadsereg volt községünkben másfél hónapon át. A jószág ál atállomány igen megritkult. A község szemes és szálas takarmányát felélte a megszálló hadsereg. Mindezek ellenére a háborús károktól csaknem teljesen mentes maradt az egyház és a község.

A Tisza mentén felrobbantott tornyok és összedőlt templomok, felégetett raktárak s ösz-szelőtt házak pusztulás képét mutatják. 3 templomunk, iskoláink, egyházi épületeink a falu házával együtt épen megmaradtak. A gondviselő Isten Vasmegyer felett tartotta őrző

karját, áldassék ezért az Ő szent neve!

Ha az Isten úgy végzett én felőlem, hogy meggyőződésem ellenére, nem gondolva

az elmenekülésre, külső kényszer hatására itt hagyjam gyülekezetemet, nagy megnyugvás az számomra, miszerint Vizsolyban, a biblianyomtatás ősi, szent helyén szolgálhattam s lehettem egy pásztor nélkül maradt nyáj lelkipásztora. Lelkipásztori szolgálatomban tehát szünet nem volt. Isten országa szempontjából tehát, gyülekezetemtől elszakadtam is, lelkipásztori munkát végeztem s az Úr szőlőjét munkáltam.

Ha sok mindentől megfosztottan álunk most munkahelyünkön, nem csüggedünk,

mert az [] tekintünk. Meghallgatjuk mindnyájan Isten igéjének biztató szavát: „Az én Istenem pedig be fogja tölteni minden szükségeteket az Ő gazdagsága szerint dicsőségben a Krisztus Jézusban. Az Istennek pedig és a mi atyánknak dicsőség mind örökkön-örökké.

Ámen.” (Filippi 4:19-20.)

Vasmegyer, 1945. június

Fekete Lajos

református lelkipásztor

– 226 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

Vencsellő

Az október elején elterjedt hírek szerint valószínű lett, hogy az orosz megszál ás hamarosan bekövetkezik. Október 15.-én hangzott el Horthy Miklósnak Magyarország

kormányzójának ismert proklamációja, amelyben bejelentette, hogy Németország ezt a háborút elvesztette s Magyarország fegyverszünetet kért a szövetséges hatalmaktól.

Órák alatt Szálasi Ferenc vette át a hatalmat s elhatározta, hogy a harcot tovább folytatja Németország oldalán. A zavar és bizonytalanság tetőfokára hágott. Éreztük, hogy a végzet feltartóztathatatlanul közeledik.

Tolcsván egy kis szőlőbirtokunk van, október 17.-én oda kellett menni szüretre.

Élelmiszert és egyéb házi ingóságot már úgy vittünk magunkkal, hogy a megszál ás esetleges bekövetkezését is számításba vettük. Csak egy napig szüreteltünk zavartalanul, másnap László fiam hírül hozta, hogy Vencsellő község előljárósága közhírré tette, hogy mindenki legyen készen a menekülésre. E hírre hazamentem, hogy a helyzetet saját sze-meimmel láthassam. Hihetetlen félelem vett erőt az embereken. A község már tele volt visszavonuló magyar és német katonasággal. A németek igen erőszakosan viselkedtek.

A lakásomat lefoglalták s csak hosszas vita után engedték meg, hogy fiammal együtt otthon töltsem az éjszakát. Másnap október 20.-án visszautaztam Tolcsvára, a szüretet folytatni azzal a határozott szándékkal, hogy vasárnapra október 22.-re okvetlenül hazajövök. Ám vasárnap délelőtt az oroszok már elfoglalták a községet. Tulajdonképen csak egy páncélos ék futott be a községbe, 5-6 harckocsi. A kezelőlegénység és a hozzá csatlakozott partizáncsapat 100-120 főt tett ki. A német repülők ál andóan bombáz-ták őket, több harckocsijokat kilőtték s október 26.-án reggel a község ismét a német és magyar csapatok kezébe került. Én nyomban hazatértem s október 29.-én, vasárnap délelőtt istentiszteletet tartottam az itthon maradt lakosságnak. Életem egyik legmeg-rázóbb szolgálata volt ez. A hívek hétköznapi kopott ruhájokban, szennyesen, a férfiak borotválatlanul s az átélt izgalmak hatása alatt, riadtan ültek a padokban. A római levél 8. rész, 28. verse alapján prédikáltam: „Tudjuk pedig, hogy azoknak, akik Istent szeretik miden javokra van.” Mindnyájan zokogtunk. Kihirdettem a reformáció ünnepét és az őszi úrvacsoraosztás előtti nagyhetet. Másnap már akcióba léptek a német romboló osztagok. Előbb azonban mindent kirabolnak. Házról-házra járva ürítenek ki minden kamrát, istállót és lakást. Elviszik a házi felszerelést és a lakosság jószágállományát. Riadtan menekül mindenki. Hosszú szekérsor indul a Tiszán át. November elsején zárják le a balsai hidat. Aki eddig át nem kelt a Tiszán, most már csak visszafelé húzódhatik. Aznap este robbantják fel a tornyokat a németek. A református templom tornya olya erős, hogy kétszer kell aláaknázni. Még a második detonáció után is áll a fél torony, később egy lövedék omlasztja le. Felgyújtják a németek a Hangya szövetkezet terményraktárát, lefűrészelik a vil anyoszlopokat, felrobbantják a vasútállomást, és a vasúti raktárépü-

letet. Elpusztítják a Lónyai csatorna beton hídját, végül éjjel 12 órakor levegőberepül a Tisza balsai vashídja és óriási méretű két betonhídja. Az orosz hadsereg élcsapata

– 227 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

még november 1.-én este megérkezik Vencsellőre. Nyomában román osztagok özön-

lenek. A községet románok szál ják meg, az orosz csapatok teljesen kivonulnak innen.

Három nap múlva a román csapatok parancsnoksága elrendeli a község teljes kiürítését.

A vencsellőieket Napkor községbe irányítják. Csak egy-két tehetetlen öregember maradt, itthon akik nem tudtak továbbmenni. S megkezdődik a háromhetes vencsellői csata, amely hevességben folyton fokozódik. A rádió több ízben is jelenti, hogy milyen elkese-redett küzdelem folyik Vencsellő községben a Tisza vonaláért. November 27.-én sikerült a románoknak óriási veszteségek mellet átkelni a Tiszán, de a magyar csapatok is igen ér-zékeny veszteséget szenvedtek. Másnap megkezdődik a lakosság hazaszállingózása. Még ugyan december 16.-ig nagyszámú román katonaság van a községben, míg a Bodrog vonalán átkelve el nem foglalják a Hegyaljai hegyvonulatot, de már nyugodtabb a lakosság, mert a menekülés nyomorúságai között megtanulta, hogy mit jelent az otthon.

Különben a román katonaság itt nálunk egészen jól viselkedett. A lakossággal

szemben semmiféle erőszakosságot nem követtek el. Ebben az időben a háborús köz-

munka teszi próbára a polgári lakosságot. Éj el-nappal, gyalog és fogattal, hóban-fagy-ban menni kell robotolni. Szállítani kell a fát az épülő hadi hidakhoz, vinni kell a lefoglalt terményeket, szállítani a továbbvonuló katonaságot, az élelmet és a takarmányt.

Én a második megszállás idején a Tisza túlsó oldalán fekvő Viss községbe men-

ten családommal együtt. Onnan november 1.-én a sárospataki alsóhatárba Vass Gyula földbirtokos tanyájára. Gyülekezetem nagyrésze a szomszédos tanyákon húzódott meg.

Naponként találkoztunk s vigasztaltuk egymást. Ott volt Szabó Lajos református tanító is a családjával. November 20.-án tovább mentünk, miután katonai szakértők szerint nem lesz jó a Bodrog és a Tisza közé eső területen maradni, ha az ellenség átkel a Tisza vonalán és a hadszíntér oda helyeződik át. Újabb állomáshelyünk Károlyfalva mellett Kácsárd nevű telep állami iskolája volt, Mitrovics Gyula állami tanítónál. December 16.-án, szombaton délelőtt 11 órakor estünk át a megszálláson. Román csapatok száll-ták meg ezt a vidéket, említésre méltó kellemetlenségünk nem volt.

Egy hét múlva, december 23.-án indultunk el s 24-.-én karácsony szombatján ér-

keztünk haza. A hívek megható örömmel fogadtak, de a templom és lelkészlakás kör-nyéke szörnyű pusztulás képét mutatta. Sok ágyúlövedék csapott le ide. A torony elpusztult s a robbanás ereje az egész templomtestet súlyosan megrongálta. Az orgona elpusztult, de a két harang csak kisebb sérülést szenvedett. A lelkészlakás ágyúlövedék-től teletalálatot kapott. A robbanás ereje a palát csaknem az egész épületről lesodorta, így a sok eső a bútorzatban is igen sok kárt okozott. Csaknem minden melléképü-

let elpusztult, vagy súlyosan megrongálódott. Tönkrement az irattár és a paróchiális könyvtár. Kisebb sérülést szenvedett az új iskolaépület is. A toronyba rejtett úrasztali felszerelést a romok eltakarítása alkalmával jórészben megtaláltuk. Úrasztali kelyhe-ken, kannákon kisebb-nagyobb horpadás látszik.

Híveink is sokat szenvedtek. A „magyar falu” (mely túlnyomórészt a falu reformá-

tus lakosságának települési helye) közel fekszik a Tiszához, s itt folytak a kemény harcok. Sok lakóház megsérült ágyú lövedéktől. Emberéletben is esett kár. A menekülés alatt egy 21 éves fiút egy német katona agyonlőtt. Egy idősebb férfi és egy 20 éves fiú

– 228 –

Kö z é p s z a b o l c s i e g y há z m e g y e

pedig aknarobbanás folytán vesztette életét. A kiürítés folytán különösen házi felszerelésekben, ruházatban és állatokban volt igen nagy a lakosok vesztesége.

Vencsel ő, 1945. június 25.

Orosz Tamás

református lelkipásztor

– 229 –

IX. rész

NAGYKÁROLYI EGYHÁZMEGYE

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Fábiánháza

A hadiesemények folytán 1944. október 27.-én román csapatok vonultak be a községbe Nagykároly felől minden harc nélkül. Így emberéletben, épületekben, klenódiumokban kár nem esett, egyházi levéltár és könyvtár egy-két darabja tűnt el, s egy 1811-ben kezdődő

anyakönyvünk. Ellenben az iskolai könyvtár és iratok eltűntek.

Lelkész a bevonulást nem helyben élte át. Még szeptemberben lábát törte, s ezért miután orvosi kezelésre volt szüksége, s ezt itthon esetleges hul ámzó harcok miatt nem kaphatta volna meg, október 18.-án családjával együtt a Dunántúlon tartózkodó orvos só-

gorához költözött. Gyermely nevű községben lakott először, később pedig Tatán, - mindkét községben súlyos harci eseményeket élt át, a legszörnyűbb emberi szenvedéseken s megpróbáltatásokon ment keresztül. Többször volt hol német, hol orosz kézen, többször volt része napokig tartó légibombázásokban, amikor nagyon közel járt hozzá a halál; de az Isten megtartotta. Míg nem 1945. április 22.-én hazaérkezett. Távollétében a hadiesemé-

nyek folytán egy ideig szünetelt az egyházi élet. 1945 januárjában Szántó Gusztáv érden-gelegi segédlelkészt rendelte ki Főtiszteletű Püspök Úr a lelkészi szolgálatok elvégzésére.

Alantírott rendes lelkésznek egybehangzóan halálhíre terjedt el terjedt el a gyülekezetben.

A lelkészi ál ás megüresedésének reménye sarkalóan hatott a lelkészi ál ást elnyerni akarók felé. Azonban ez a remény a lelkész hazatérésével szertefoszlott amennyiben a presbitéri-um egyhangúlag hozott határozatával ál ásába visszafogadta.

Dunántúlon tartózkodott Lenkey Endre kántortanítónk családjával, mint tartalékos főhadnagy. Sikerülvén leszerelnie családjával a lelkész tartózkodási helyére jött s mindvé-

gig együtt élték át az ottani megpróbáltatások rémséges napjait. Lenkeyt egy légnyomástól becsapódó ablakszilánk fején meg is sebesítette. Ugyanebben az időpontban 20 éves katona fia a pécsi kórházban hősi halált halt.

A normális élet a gyülekezetben aránylag elég hamar visszatért, amennyiben a harcie-semények nem érintették a községet. Előbb Szántó Gusztáv segédlelkész vezetésével majd 1945. április végétől kezdve a rendes lelkész munkába ál ásával ismét régi keretek között folyik az élet gyülekezetünkben.

Fábiánháza, 1945. december 30.

Juhász Elek

református lelkész

Gebe

A gebei református egyház életében október 18.-ig említésre méltó esemény nem történt.

E napon Nagy Gyula lelkipásztor családjával együtt elmenekült, s ugyan e napon Czeglédy

– 232 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Jenő kántor-tanító katonai szolgálatra bevonult, családja viszont elmenekült. Így az egyház miután András Miklós második tanerő az orosz fronton hősi halált halt, lelkész és tanítók nélkül nézett szembe a most már gyorsan következő kivonulással és megszál ással járó eseményeknek. Nevezett egyházi tisztviselők eltávozását követte egy fegyelmezetlen, fegyverét eldobált, részeg magyar alakulatnak a községbe be illetve átvonulása s nyomában a német alakulat, mely október 26.-ig a megszál ás napjáig községben maradt. E német alakulat község lakosaitól lovakat, szekereket, szerszámokat vitt el, megkísérelte a levente ifjúság harmadik korosztályának magukkal vitelét, ami azonban az ifjúság határba menekülése folytán meghiúsult. E német alakulat október 26.-án reggel elvonult s ugyanaznap délelőtt 11 órakor tiszta román csapat megszál ta a községet, mely csapat egy héten keresztül községben tartózkodott. A megszál ás napján este tüzérségi tűz zúdult a községre, ami kisebb-nagyobb megszakításokkal két napig tartott. A tűz áldozatot követelt, amennyiben az első becsapódó löveg Varga Lajos presbiter testvérünk édesatyját, feleségét és az ott tartózkodó özv. Horváth Imréné atyánkfiait megölte. Eltemetésük másnap tüzérségi tűzben lelkész nélkül történt meg. A végtisztesség december 24.-én történt meg a gyülekezet nagy részvétele mellett. Kisebb épületkárok keletkeztek. A román csapatok a németek által meghagyott lovakat, szekereket, szerszámokat, hízódisznókat elvitték, gazdák borait kiitták, s részegen néhány tisztes életű nőtestvérünket megbecstelenítettek.

Az egyház lelkészi lakását a német alakulatok kinyittatták s az iroda helyiséget feltör-ték, ahol a levél és irattárt, könyvtárt a szekrényekből kiszórták, presbiteri jegyzőkönyvből 20 lapot kitéptek s eltüzeltek, 2 db. úrvacsorai ón-kancsót a gondnok és presbiterek tiltakozása ellenére magukkal vittek. Ennek értékét megál apítani nem lehet. Az egyház levél, irattárát visszaállíthatatlan ál apotban hagyták, könyvtárát részben vissza lehetett állítani.

A kár itt is felbecsülhetetlen.

A románok bevonulásával áldozatul esett a keresztelő kancsó, amit a gondnoktól vittek el. Értéke magas.

Anyakönyvek, jegyzőkönyvek mind meg vannak.

Október 18.-tól december 24.-ig istentisztelet csak egyszer volt, amikor is Tukacs Já-

nos Nyírmedgyes-i lelkipásztor jött át, december 3.-án, advent első vasárnapján. December 24.-től mind a mai napig Megyeri Béla égerháti menekült missziói lelkész végzi az összes lelkipásztori teendőket.

A gyülekezet tanítók nélkül maradván, a gyermekek tanulásának biztosítása érdeké-

ben presbitérium ideiglenesen alkalmazta Kerényi I. Kálmán V. é. tanítójelöltet, és Lengyel Zoltán VIII. gimn. tanulót, s a tanítás november 20.-tól megszakítás nélkül folyik.

Gebe, 1945. január 9.

Megyeri Béla

lelkipásztor

– 233 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Hodász

A hodászi egyházközség épületei semmi kárt nem szenvedtek. Az iskolai épületekben sincs semmi kár.

A megszállók és átvonulók elfogyasztottak az egyházi takarmány készletéből 7000 P., hétezer pengő értékűt.

Egy gráci lakos fiatal német katona eltulajdonította keresztelő kannát 200 P., kettőszáz pengő értékben. Összes kár: 7200 P., hétezer kettőszáz pengő.

Egyéb kár nincs.

Hodász, 1945. augusztus 27.

Fóris Lajos

lelkipásztor

Ilk

A harcok alkalmából a templom torony megrongálódott, s ennek helyrehozatala kb. 2000 P.

A templomi lámpa eltűnése, mely kb. 500 P. kárt jelent.

Lelkész szekrényének feltörése s az irattár feldúlása.

Református elemi népiskola tantermeinek megrongálása. Padok szétdarabolása. Iskola szekrény feltörése, melyben a következő tankönyvek voltak és elvesztek:

1 darab Erkölcstan VI. o. Dr. Erdős Károly

2 darab Nyelvgyakorló III. o. Ligárt Mihály

1 darab Nyelvgyakorló II. o. Ligárt Mihály

1 darab Nyelvgyakorló V. o. Ligárt Mihály

1 darab Földrajz IV. o. Dr. Ecsedi István

2 darab Földrajz VI. o. Dr. Ecsedi István

2 darab Számtan IV. o. Ligárt Mihály

1 darab Számtan V. o. Ligárt Mihály

1 darab Polg. jog. köt. V. o. Dr. Trócsányi József

2 darab Vegytan és term. V-VI. o. Balog Kálmán

2 darab Olvasó könyv III. o. Ligárt Mihály

2 darab Egészségtan V-VI. o. Dr. Szondy György

2 darab Magyar nemzet tört. Dr. Szondy György

2 darab Olvasó könyv IV. o. Ligárt Mihály

2 darab Olvasó könyv II. o. Ligárt Mihály

5 darab Olvasó könyv Dr. Szondy György

– 234 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

1 darab Ábc Nánayné

2 darab Általános Földrajz Atlasz Kozma-Körösi

1 darab Magyarország politikai és hegy és vízrajzi térkép megrongálása

1 darab Földgömb széttörése.

4 darab Napló széttörése.

A tanítók tanterve, tanmenete, vázlatainak széttépése. Biblia, énekeskönyv. 100 magyar népdal és a tanulók összes füzetei eltűnése. Kémiai felszerelések, üvegcsövek stb. ösz-szetörése.

Tanítók vezérkönyveinek eltűnése.

Tanítói lakás kerítésének feltüzelése.

Sok „Néptanítók Lapjának” széttépése.

Jegyzőkönyv

felvétetett Ilken, 1944. dec. 30.-án az ilki Református Egyház presbitériumának gyű-

léséről.

Jelen voltak

Orbán Elekné református lelkipásztor neje, Csizmadia Éva református tanítónő, helyettes jegyző. Barabás Béláné sz. Deák Ilona református tanítónő. Bíró Lajos reformá-

tus gondnok, helyettes elnök. Kalmár József, Szentjóbi Menyhért, Király Sándor, Baráth Sándor, Baráth László, Veres Bertalan, Szabó István, Diák István, Jámbor József, Baráth Gusztáv presbiterek.

A jegyzőkönyv hitelesítésére felkéri Bíró Lajos gondnok, helyettes elnök Szentjóbi Menyhért és Veres Bertalan presbitereket.

A gondnok köszönti a jelenlevőket és „Úrnak szolgái” énekkel a gyűlést megtartja.

Orbán Elekné református lelkész neje bejelentette a presbitériumnak, hogy férje Or-bán Elek az ilki református egyház lelkipásztora folyó év október 21.-én családi ügyből kifolyólag eltávozott Sárospatakra, majd Kassára. A beállott viszonyok következtében mindezideig nem érkezett haza. Holtartózkodásáról hír eddig nem érkezett. Jelenti továb-bá Orbán Elekné, hogy Isten különös kegyelméből megpróbáltatásokon kívül nem történt semmi bántódása. Úrvacsora, edények, anyakönyvek sértetlenül megvannak. Az irattárt az átvonuló csapatok teljesen szétdúlták.

A presbitérium a bejelentést tudomásul vette.

Isten kegyelméből hozzánk jutott 4300/1944. sz. Püspök Úr körlevele, melyet háládatos szívvel fogatunk. A körlevelet felolvasta Barabás Béláné református tanítónő.

A körlevél tartalmát a presbitérium megértette és magáévá tette. Orbán Elek refor-mátus lelkipásztor eltávozása után az istentiszteleteket Baráth István nagyecsedi segédlelkész hűségesen végezte, ki itthon tartózkodott szülőfalujában. De a jó Isten magához szólította, legyen békés nyugalma. Azóta Szabó Elemér gimnáziumi tanuló végzi az istentiszteleteket. A presbitérium úgy határozott, hogy a távollevő lelkész hazajövetelét várja s így addig segédlelkészt nem kér. A sákramentumok végzését, esketést, temetést

– 235 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Józsa Lajos nagydobosi segédlelkész, akadályoztatása esetén pedig Kriston gemzsei lelkész végzi.Presbitérium mély tisztelettel jelenti, hogy Barabás Béla református igazgató tanító folyó év augusztus 21.-én katonai szolgálatra bevonult s a fronton teljesít szolgálatot s ezideig ő sem tért haza. Jelenti továbbá, hogy az ilki elemi népiskolában, zavartalanul folyik a tanítás. A tanítást Barabás Béláné sz. Deák Ilona és Csizmadia Éva református tanítónők vezetik. Kiket családjukkal együtt megőrizte az Úr kegyelme.

Elnök helyettes kéri az Isten áldását a Püspök Úr fáradságos munkás útjára a ránk jövő

újesztendőben s egyházi énekkel a gyűlést bezárja.

Mellékelten tisztelettel küldi a presbitérium az átvonuló katonaság által okozott ká-

rokról a jegyzéket.

Ilk, 1944. december 30.

Szentjóbi Menyhért

Veres Bertalan

presbiterek

Bíró Lajos

református gondnok

helyettes elnök

Csizmadia Éva

református tanítónő

helyettes jegyző

Jármi

A jármi református egyházközséget az 1944. évi őszi hadiesemények – eltekintve az átvonulások általános kihatásaitól – különös nagy mértékben nem érintették.

A megszálló román csapatok 1944. október 28.-án, szombaton reggel jöttek be min-

den harc nélkül községünkbe; orosz katonaság erre nem is járt.

Emberáldozat nem esett.

Épületek épek maradtak, eltekintve az alábbi kimutatásban szereplő berendezéseket ért rongálásoktól.

Lelkipásztor és tanítók helyben maradtak.

Istentisztelet a bevonulás után két hétig szünetelt.

Iskolában a tanítás november végén ismét megkezdődött.

A megszálló katonaságnak bevonulása – október 28.-a – előtt tíz nappal lelkipásztor az egyházi értékeket, úrasztali felszereléseket, fontosabb iratokat, anyakönyveket, szám-adásokat, pecsétnyomókat két ládában elrejtette.

– 236 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Az egyik ládát azonban egy éjjel néhány román közkatona megtalálta, így veszett el az alábbi kimutatásban szereplő 1-5 sorszám alatti tárgyak.

A jármi református egyházközséget a hadiesemények, átvonulások alatt a követ-

kező anyagi károk érték:

1 darab Anyakönyv (születési, esketési, halotti 1922. évtől) 1.000 P.

1 darab „Aranykönyv” 200 P.

1 darab Pecsétnyomó lelkipásztori 100 P.

1 darab Pecsétnyomó iskolai 100 P.

1 darab Pecsétnyomó-párna 60 P.

15 darab Iskolai ülőpad 500 P. 7.500 P.

2 darab Iskolai szék 200 P., 400 P.

4 darab Iskolai térkép 1.000 P., 4.000 P.

2 darab Iskolai szekrény 1.000 P., 2.000 P.

1 darab Tűzhely 1.000 P.

3 darab Boroshordó 2.000 P., 6.000 P.

2 darab Kád á 1.500 P., 3000 P.

1 darab Permetezőgép 4.000 P.

1 darab Gumicső 500 P.

300 lit. Bor 40 P., 12.000 P.

6 q Szőlő 1.000 P., 6.000 P.

200 q Burgonya 45 P., 9.000 P.

7 q Rozs 70. P, 490 P.

7 q Napraforgó 150 P., 1.050 P.

20 q Felvágott tűzifa 100 P., 2.000 P.

Összesen: 60.400 P.

1944. évi december havi értékelés szerint.

Ezen kívül elpusztult az irattár nagyrésze, egyházmegyei, kerületi, konventi, zsinati jegyzőkönyvekből néhány darab.

Jármi, 1945. november 8.

Jeney József

lelkipásztor

Kántorjánosi

Tisztelettel jelentem, hogy az úrasztali készletből egy kisebb ezüst pohár, melyet a betegek úrvacsoraosztásával használtunk, veszett el. A levéltárból a tűzbiztosítási kötvény hiányzik és a postakönyv. Jelentésemet 1944. december 31.-ig részben azért nem tudtam megtenni,

– 237 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

mert e körlevél január 3.-án érkezett, részben azért, mert elmenekülésemből csak 1945.

február 6.-án érkeztem haza.

Megjegyzem még, hogy úgy az egyházi, mint lelkészi körpecsétek is hiányoznak.

Mennyi lesz még a hiány, csak később tudom jelenteni.

Laskai Pál pár nappal előbb – Istennek hála – egészségesen hazaérkezett.

Kántorjánosi, 1945. február. 16.

Gönczy József

református lelkész

Mátészalka

A mátészalkai református egyházközségben a közelmúltban bekövetkezett hadiesemé-

nyek- és orosz megszál ás idején az egyházi tisztviselők mindannyian helyükön maradtak.

Már az orosz-bevonulás előtti hetekben igen mozgalmas képe volt községünknek. Az állomáson naponként sebesültszállító vonatok mentek át s hosszú menekült-vonatok veszte-geltek. A sok nyomorúság erőteljesebben felébresztette az emberekben a közösségi érzést s az irgalmas, segítő szolgálat készségét: a naponként meleg ételt szolgáltató konyhán szeretettel és buzgón tevékenykedett Nőegyesületünk vezetősége s Leányegyesületünk tagjai iratmissziót is végeztek. Iskolánk tantermeit főleg német katonák foglalták el, heteken át német és magyar tisztek voltak a paróchián s a lelkipásztor és a segédlelkész az irodában húzták meg magukat, hogy fáradt és beteg menekülteknek hálószobáikban, ágyaikban is helyet adhassanak.

Mátészalkára október 27.-én este vonultak be az első román csapatok, amikor öt ro-mán tüzér volt a paróchia igen tisztességesen viselkedő vendége. Visky segédlelkész jól be-szélt románul s a népek megbékélésének vágyát hangoztatva a társalgás egészen a keresztyén testvéri szeretet légkörében folyt ezen az emlékezetes estén. Másnap, 28.-án este jött be az első nyolc orosz lovas, akik mind a lelkészlakáson szál tak meg. A beszélgetés alatt ők is eléggé megszelídültek, de a mikor hajnal felé eltávoztak, sok minden eltűnt velük. A következő napokon román tisztek védelmet biztosítottak a paróchiának.

A községi elöljáróság, főleg az új főjegyző Sarkady István gyors, ügyes és előrelátó intézkedése hamar megakadályozta a részegeskedést, az itatást, rablást és fosztogatást.

Természetesen az átvonulással kapcsolatban elkerülhetetlen volt, hogy a lakosság, főleg gazdacsaládok kisebb-nagyobb kárt ne szenvedjenek s az arany, ezüst értékek mellet főleg lovakban, szekerekben, takarmányban volt érzékeny veszteség. De az ellenséges csapatok műveleteinél is visszatetszőbb volt német katonáknak főleg az elmenekültek lakásaiban történt garázdálkodása és fosztogatása. A szövetséges viszony és a bajtársiasság nagyobb dicsőségére magyar ezredes lakását, katonáskodó orvos rendelőjét, intézmények, mint a tüdőbeteggondozó berendezését is megrabolták. Szekereket, kocsikat a tulajdonos szemeláttára vitték el. Persze, eljárásuk a csőcseléket is felszabadította hasonló garázdálkodásra.

– 238 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Közvetlenül a bevonulásnak emberélet nem esett áldozatul. A bevonulás előtt Sze-

rencsi János 14 éves fiú egy céltalanul lövöldöző német katona golyójának áldozata lett.

Kézigránáttal játszó három gyermek meghalt. A bevonulás után – a németek által teljesen megrongált – vasúti pályatesten dolgozó emberek közül, otthagyott kézigránáttól öt férfi megsebesült, egy meghalt.

Az egyház nem szenvedett súlyosabb anyagi károkat. A templom és torony bádogte-

tejét golyó illetve gránátszilánk által jelentéktelen sérülés érte. A robbanások ablakokat törtek be. Ebből származó kár értéke a templomnál: 360 P., iskolánál: 270 P. Az iskola fáskamrájából elvittek mintegy 30 q. tűzifát, megrongáltak két szekrényt.

A lelkészi hivatal iratanyagában, könyvekben, anyakönyvekben, klenódiumokban

semmi károsodás nem történt.

Az egyházi épületek közül talán legsúlyosabban a Nagy Zsigmond-féle alapítványi

ház rongálódott meg. Teljes rendbehozása előreláthatólag belekerül 4-5000 pengőbe.

Szeretetházunkat (aggmenházunkat) bútorban, ágy- és fehérneműben, továbbá ét-

kezési cikkekben mintegy 3500 P. károsodás érte.

A lelkipásztor anyagi kára: egy kocsi, egy kerékpár, egy télikabát, egy palást (orosz katonák éjszaka lopták el), néhány ruhanemű, szőnyeg, 1000 P. készpénz, - két ágy, egy üveges szekrény, egy íróasztal. (Ez utóbbi bútorokat a segédlelkészi lakásból vitték el.) Visky Ferenc segédlelkész kára: egy kiskabát, összes fehérneműje, kerékpárja és 500

P. Összes kára pénzértékben mintegy: 4000 P.

özv. Bakó Istvánné tanítónő kára bútorban, fehérneműben és háztartási cikkekben

mintegy: 4000-4500 P.

A többi egyházi tisztviselők lényegesebb anyagi kárt nem szenvedtek. Legtöbb esetben igen súlyos anyagi veszteség érte az elmenekült családokat. (A gyülekezettől távollé-

vők, - menekültek, katonák, elvitt leventék együtt, - a gyülekezeti lélekszámnak mintegy 10 %-át teszik ki.)

Isten iránti mélységes hálával említem meg, hogy községünket, gyülekezetünket

súlyosabb, nagyobb csapásoktól megmentette Isten. Az egyházi élet minden területén rendes munka folyik. Istentiszteleteinket (minden reggel bibliamagyarázat van) egy napra sem szüneteltettük. A bevonulás előtti válságos napokban az Úriszentvocsorát a gyülekezetben kiszolgáltattuk. Az iskolákban a bevonulás utáni második héten a tanítás továbbfolytatódott. Katonai szolgálatban a gyülekezettől távol vannak: Kézy György II.

lelkész, Szabó Antal segédlelkész, Kádár Elek és Szabó László tanítók, kiknek visszajö-

vetelét, értük imádkozva reménységgel várjuk.

Mátészalka, 1944. december 30.

Dr. Kincses Endre

lelkipásztor

– 239 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Mérk

Két tantermes iskola teljes bútorzata tönkrement, felszerelés ugyanúgy, ajtó, ablak nagymérvű megrongálódást szenvedett. Összes kár 1939. január 1. szerint: 10.000 P.

Tanítói lakás alapos javításra szorul. 8.000 P.

Egyház teljes irattára és könyvtára az anyakönyvek kivételével (a könyvtár értéke ál a-píttatott meg). 4.500 P.

Iskola teljes könyvtára (tanítói-, ifjúsági-, kölcsönkönyvtára, iskolán kívüli, levente egyesület, könyvtárak összesen: 400 kötet. Irattár és teljes anyakönyvi anyag. Összérték: kb. 2.000 P.

Lelkész kára:

1.000 kötetes könyvtára 15.000 P. 120 q búza és rozs, 50 q abrak takarmány, 40 méter fa, 1 lovas fogat, bútorzat, ál atállomány. 8.400 P.

Kerítések 5.000 P.

Kántortanító kára: ál atállománya, 20 q termény, kerékpár, ruhanemű stb. összértéke: 3.430 P.

II. sz. ál áson működő tanítónő kára: egy komplett szoba bútorzata, fehérnemű, felső-

ruha, lábbeli, konyha felszerelés és bútorzat össze értéke:

5.000 P.

III. sz. ál áson működő tanítónő kára: ágynemű, felsőruha, cipő, konyha felszerelés összértéke: 1.500 P.

A kárak összértéke: 62.830 P.

Nagydobos

Szeptember hó elején az élet rendesen folyt a maga medrében. A lakosság kedélyeit előre még nem izgatták a folyton jövő menekültekkel tele vonatok, se a tőlük hallott hírek. Mindenki abban a meggyőződésben volt, hogy a háború tüze vidékünkre nem fog kiterjedni.

Ezekben a napokban történt az első bombázás környékünkön. A tőlünk légvonalban kb.

30 km-re levő Szamossályi községet és környékét bombázták az orosz repülők nagy kivilágítás mellett. A legelső pánikot itt lehetett észrevenni. Este 10 óra körül felettünk zúgtak nagy számban a repülőgépek, s alig 15 perce erre, már kétségbeesett kiáltásokat lehetett hal ani mindenünnen. Általában az volt a lakosság véleménye, hogy a községhez abban az irányban közeleső erdőt gyújtották fel. Hogy valamennyire megnyugtassam az embereket felmentem a templom tornyába s onnan kiáltottam el, hogy jóval túl van az erdőn az egész, mert maga az erdő jól látszik a holdvilágban. Egy félóráig tarthatott az egész, amikor azután elcsendesedett minden. Ettől az eseménytől kezdve a lakosság félve kezdett gondol-kozni a háborúról, mondván, hogy látta egyízben távolról borzalmait.

– 240 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Ezután elkezdődtek rendszeresen a bombázások. Szinte minden este a lakosság ké-

szenlétben várta, hogy mikor mondja be a rádió a riadót. Sokan szekereken határba hajtottak ki családjukkal, mások a kertben készített óvóárokba rejtőzködtek, s egy néhány férfi akadt ki az utcán vagy az egyház dombjairól szemlélte az eseményeket. Mindenfelé nagy volt a félelem. Miközben a repülőgépek keringtek felettünk sokhelyről lehetett éneklést, imádkozást hal ani. A templomlátogatás növekedett. Az volt a benyomásom ezekben a napokban – különösen miután többször beszélgettem a hívekkel erről – hogy itt nem puszta életüket féltik, hanem félnek Isten ítéletétől. Lassan elcsendesülnek a légiriadók, ritkábban és ritkábban jönnek, míg majdnem teljesen elmaradnak. Október elején már esemény számba ment.

Szeptember vége felé láttunk először már olyan menekülteket is, akik szekérrel vagy kerékpárral menekültek. Ekkor kezdődött meg a katonaság visszavonulása is ezen a tá-

jon. Nagyrészt német csapatok vonultak el. Ebben az ál apotban veszem azt a hírt, hogy a m. kir. hadügyminiszter úr behívási parancsa folytán, mint tartalékos tisztjelöltnek be kell vonulnom a kerületi honvédtest parancsnoksághoz. Az utazás nehézségekbe ütközött már, de október 7.-én jelentkeztem Kassán. Itthon azonban leszereltettek s így azonnal indulhattam visszafelé. Nyugtalan volt az ál apot mindenütt. Hírelték, hogy Debrecenhez nagyon közel vannak az orosz csapatok sőt azt is beszélték még, hogy elesett. A vonat már nem járt ekkor csak Perbenyik állomásig s innen úgy kellett nekivágnunk. A mándoki görög-katolikus lelkésszel indultunk el ketten s részben szekeren részben gyalog Mándok-ra érkeztünk. Innen lehetett szerelvényt kapni Nagydobosig. Nagydoboson fokozottabb nyugtalanságot találtam mint addig. A katonaság már nagyobb egységekben vonult vissza, különösen a motorosított német csapatok. Az iskolában a tanítást be kellett szüntetni, mivel ál andóan igénybe vették a visszavonuló csapatok, különösen a hadifoglyok számára.

Vonul visszafelé itthon egy vezérőrnagy is a vezérkarral ki időzik a községben. A német csapatok keretében két lelkész látogat meg ezekben a napokban kik mint altisztek szolgáltak a birodalmi hadseregben. Ekkor kezd a népben megerősödni az a tudat, hogy az orosz csapatok egész idáig be fognak vonulni. Az intelligencia körében az a hír terjedt el, hogy csak a Tiszáig engedik őket a német-magyar csapatok s ottan felveszik a harcot. Általános volt a menekülési láz. Ehhez nagyba hozzájárultak a német tisztek elrémisztő meséi akik különösen a lelkészeket igyekeztek lebeszélni arról, hogy helyükön maradjanak. Ezeknek a meséknek egyik áldozata volt egy igen komoly templomos fiatalember: Kovács Endre 25. éves gazdálkodó. Miután a német katonák beszéltek arról, hogy ha itten marad elviszik Oroszországba s ott halálra dolgoztatják étlen-szomjan, ő elment és felakasztotta magát.

Ebben az ál apotban érkezik meg a kiürítési parancs, október hó 17.-én. Éj el kb. 12-1 óra között telefonon közlik ezt az esperesi hivatal al. Reggel mindenki menekülési igazolvány után futkosott. Tisztviselők, csendőrség elmennek testületileg, s így minden közigazgatás nélkül marad a község. Szabad élet folyik mindenfelé. Az elmenekültek lakásait először az átvonuló katonaság töri fel a lakosság irányítása mellett, azután a nép fosztogat egészen nyíltan. Közben a csapatok ál andóan vonulnak.

Október hó 20.-án eltávozik a gyülekezet lelkipásztora: Peleskey Sándor esperes, s et-től kedve egyedül maradok. A görög-katolikus lelkész szintén eltávozik.

– 241 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Az istentiszteletek folynak mint rendesen csak kevesebb látogatottságnak örvendenek mint eddig. Félnek az átvonuló csapatok fosztogatásaitól, garázdálkodásaitól. A német csapatok mindenünnen ahol megszál tak vitték amit tudtak, különösen ál atokat s érté-

kesebb tárgyakat. Kíméletlenül bántak a takarmánnyal s minden esetben ha ellenkeztek lövéssel fenyegettek. Október hó 22.-én kb. 30-40 lélek volt a templomban. Nagy volt a meghatottság. Mindenkiben az az érzés kezdett erőtvenni, hogy talán ez az utolsó alkalom mikor együtt vagyunk az Úr házában háboríthatatlanul. Előzőleg egy egyházfi megüzente nekem, hogy ő már többet nem jön harangozni. A harangozást ezután arra önként vál alkozók látják el, különösen legények. Ezen a napon október 22.-én keres fel két magyar tiszt azzal, hogy a Br. Perényi tanya közelében egy magyar menekült levente aknára ment s az széttépte. Kálmán Dénesnek hívták és makfalvai székely volt, mindössze 17 éves. Másnap ásattam ki az illetőt ideiglenes sírjából s be hoztuk eltemetni a faluba. Itten együtt temettem egy azelőtt nap meghalt helybeli gazdával, annak udvaráról. A helyzet súlyossága ellenére nagyon sokan voltak a temetésen. Nagy hatást gyakorolt a jelenlevőkre az a jelenet, mikor a magyar levente gyalulatlan deszkakoporsóját nemzeti zászlóval letakarva behozták az udvarra. Ezt a koporsót kísérte a falu fiatalsága s egy néhány községben maradni szándékozó székely katona. A katonák a sírnál díszlövést adtak, a sír pedig a mai napig nemzeti zászlókkal feldíszítve van a nagydobosi temetőben.

Másnap egy katolikus gyermek temetésére kérnek meg. Elvégeztem, s mindkét felekezet a legnagyobb egyetértésben énekelt s vett részt a temetésen. Itten kezdett összeforrni a két addig nagy elidegenülésében élő keresztyén felekezet.

Október 26.-án az egyre ritkuló csapatok között egy magyar aknavetős egység érkezik a községbe, kísérve egy néhány német katonától. A német tiszt lelövéssel fenyegetve a torony kulcsát követeli, s közben tudomásomra adja, hogy itten fogják felvenni a harcot az oroszokkal akik már 15 km-re vannak Nagydobostól. Az éjszaka folyamán a katonák ál ást foglalnak, de az orosz csapatok nem érkeznek meg. Másnap reggel csendesség van s a katonaság gyülekezik a községben. A parancsnokság a lelkészlakban székelt s így tudom meg azon elhatározásukat, hogy a harcot valamivel nyugatra fogják felvenni, s azt, hogy ide valószínűleg román csapatok fognak érkezni. Este 6 óra tájban elvonulnak ők is, s többi átvonulás nincs. Ezt láttuk utoljára mint magyar katonaságot.

Egész éjszaka semmiféle zaj nem volt. Vésztjelző csend uralkodott. Reggel kb. 5 órá-

tól kezdve valami motorzúgás hal aszott. Az emberek egyrésze nyugtalanul ácsorgott az utcán, míg a nyugodtabbak végezték a szokásos reggeli munkát. Reggel 7 óra volt mikor a lelkészlak udvaráról látok egy motorkerékpárost, rajta idegen, fekete svájci sapkás katonákkal. Ezt követte másik két ugyanilyen motorkerékpár. A katonák integettek s nagyon barátságosaknak mutatkoztak. Senki sem tudta, hogy milyen katonák. A templom előtt le-

állott az első, s hallom, hogy románul kiált hátra a következőknek. Azután tovább mentek.

Utánuk jött egy néhány autó megrakva katonasággal kik lövésre készen tartották fegyverüket, azután elkezdett gyalog jönni, lövöldözések közepette a gyalogság s a trén. Úgy 11

óra felé kezdtek behajtani az udvarokra s ennivalót kérni. Egész délután is ez folyt. Szüntelen sütés-főzés mindenütt s közbe vonul át a román katonaság. A lelkészlak udvarára is behajtottak többen. Semmi kellemetlenségem sem volt velük, mivel jól beszélek románul.

– 242 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Legtöbben azonban elmentek, mert nem volt senki a háznál, aki főzhetett volna nekik.

Reggel nem mehettem templomba, mert senki sem jött harangozni, mivel mindenkinek az volt a benyomása, hogy ez tiltva van. Másnap reggel elkezdték az embereket hajtani dolgozni a németek által felrobbantott Kraszna hídhoz. Talán egy férfi sem volt itthon.

Harangozni sem lehetett, mert a harc a közeli Károlyi tanyánál folyt.

Az ezt követő hétfőn október hó 30.-án temetni voltam egy katolikus gyermeket. Addig feltörték lelkészlakot ismeretlen egyének s elvittek 12 darab úrasztali terítőt, mind az újabbakat. Hagytak 3 darab régebbit. Ezenkívül feldúlták az egész lakást s elvittek minden ruhaneműmet. Hazajőve a lakásban román katonákat találtam, akik a saját csendőrparancsnokságuk előtt tagadták, hogy ők követték volna el a betörést. Szerintök a lakás már fel volt törve s két civilruhás valaki menekült onnan megrakodva. Ezt az állításukat való-

színűsíti az is, hogy saját dolgaimnak egy részét – amit akkor el nem tudtak vinni – megtaláltam eldugva a szalmakazalban. Az úrasztali terítőkből azonban egyet sem találtam meg. Éjszaka orosz katonaság járt a lakásban de nagyobb kár nem történt, sem rongálás.

A következő nap eltűnik a lakásból az esperesi hivatal írógépje, az iratállományban, anyakönyvekben ellenben kár nem történik. Úrasztali edények, keresztelőkészlet a templomban voltak ide pedig nem ment be senki.

Ezen a héten a férfiak nagy része a híddal van elfoglalva s alig jár valaki az utcán.

Fél mindenki a sok idegen katonától. Templomba nem jön senki, harangozás nincsen, de azért keresztelni mégis hoznak két gyermeket. Halott nem volt.

Vasárnap átmegyek Olcsva községbe s ott Tóth Jenő ottani lelkipásztorral beszélge-tünk arról, hogy mikor kezdjük meg a harangozást. Olcsvaapátiban ekkor már harangoznak s mennek a templomba. Hazafelé jövet elhatározom, hogy bármi történjék is másnap akár magam is harangozok, de megyünk a templomba. Ezt közöltem az utcán a hívekkel is. Másnap reggel egy legénnyel meghúzattam a harangot. Gyűlt a nép Istenházába éppen úgy mint eddig vasárnap. Orgona nem szólt, de anélkül is zengett a bűnbánati ének. Nem volt senkise aki ne könnyezett volna. A szószéki szolgálat alatt éppen mint temetésen úgy hallott a padokra borult hívők zokogása.

Istennek hála a templomlátogatás mind e mai napig nem csökkent. Itt ahol hétköz-

nap senki nem volt a templomban két fiatal tanítónőn kívül, most annyian jönnek mint vasárnap addig. Advent első vasárnapján kiosztottam az Úr szent vacsoráját, karácsonykor szintén. Többen voltak mint húsvétkor is. Ünnep másodnapján Ilken osztottam úrvacsorát, mert az ottani lelkipásztor Orbán Elek szintén eltávozott. Karácsony estéjén s esztendő

utolsó estéjén a késői besötétedés utáni órákban volt az istentisztelet. Ál tak mindefelé.

November hó elején megkezdtük a tanítást az iskolában. Három tanerő van itthon:

Koncz József igazgató, Nagy Gizel a és Lévay Mária. A kántortanító Pethő Zoltán katona volt az események idején.

A jelenlegi egyházi helyzettel kapcsoltban jelentem a következőket:

Az istentiszteletek folynak az eddig megszokott időben és rend szerint. A konfirmándus növendékek oktatása szintén, a nem református iskolákban a val ástanítás ugyanígy.

A középiskolás diákok és a község ifjúsága közös bibliakör működik hetenként kétszer,

– 243 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

két-két csoportban, Nagy Olga tanítónő (lányok) és Józsa Lajos segédlelkész (fiúk) vezeté-

se alatt. Az ál ami iskolában a tanítás nagyon nehezen halad mert a gyerekek alig 25 %-a jár iskolába. Konfirmandus növendék 40 van, a középiskolás diákokkal együtt.

A gyülekezet lelkiélete növekvőben van. A templomlátogatás fellendült, általában vágyna a lelkek Isten Igéje után. Fel tudják fogni Isten szeretetét még a megpróbáltatásban is. Val ást tudnak tenni bűneinkről s be tudják ismerni azt, hogy méltán van rajtunk Isten ostora.

Nagydobos, 1945. február 3.

Józsa Lajos

segédlelkész

Főtiszteletű Püspök Úr!

A nagydobosi református egyházközségnek Józsa Lajos segédlelkész által megírt

s Főtiszteletű Püspök Úrhoz 1945. évi február hó 5.-én felterjesztett háborús károkról szóló helyzetjelentéséhez alábbiakban pótlólag tiszteletteljesen jelentem a következőket: Az 1944. évi szeptember havában e környéket is nyugtalanító légitevékenységek idején a gyülekezet lelkipásztora ál andóan együtt volt híveivel és soha nem szűnt meg Isten igéjének vigasztalásával és bátorításával feléjük fordulni.

Peleskey Sándor lelkipásztor, az egyházmegye esperese 1944. évi október hó 20.-án, az akkor Nagydobos községben székelő katonai kiürítési kormánybiztos rendelkezésére hagyta el szolgálati helyét családjával együtt s távozott el Budán lakó sógorához.

Buda csaknem 8 hétig tartó ostroma idején a Budapesti-Kelenföldi egyházközség-

nél teljesített lelkészi szolgálatot, illetve 1944. évi december hó 1.-től 1945. évi március hó 5.-ig, hazaindulásáig. Buda ostrom alatt a légióvóhelyeken ál andó istentiszteleteket tartott.

Lelkipásztornak és családjának a lelkészi lakás feltörése alkalmával elvitték összes ruhaneműit, sertéseit, később tehenét s magán könyvtárának egy részét. Elszenvedett kára 1939. évi érték szerint: 25-27.000 pengő.

Nagydobos, 1945. december 30.

Peleskey Sándor

lelkipásztor

– 244 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Nagyecsed

1944. évi szeptember havában a község lakosságát a légitevékenység tartotta izgalomban. Ezt az izgalmat és nyugtalanságot csak fokozta az, hogy a közelben fekvő Nagykároly városát és a szomszédos uradalmi erdőket és tanyákat is légi támadások érték.

Az ál andóan fokozódó izgalmat az Ige megnyugtató üzenetének hangsúlyozásával igyekeztem lecsendesíteni.

A községen is keresztül visszavonuló német csapatok erőszakosan és kihívóan viselkedtek. Sok terményt, ál atot és ruhaneműt szedtek össze és vittek el magukkal minden ellenérték nélkül. Elvonulásuk előtt felrobbantották a Kraszna folyó hídját, valamint az Ecsedi-láp vízlevezető csatornáin levő beton hidakat is.

A községbe 1944. évi október hó 26.-án vonultak be a román és orosz csapatok.

Csapatátvonulások miatt az istentiszteletek megtartásában kilenc napi szünet állott be. Az istentiszteletek megtartása 1944. évi november hó 4.-én kezdődött ismét meg.

Az iskolában a tanítás 1944. évi november 26.-án vette kezdetét. Lelkipásztor és családja helyben maradt. Balogh Dezső és Baráth István segédlelkészek (utóbbi később szü-

leinél Ilken meghalt) elhagyták szolgálati helyüket. Előbbi nem is tért vissza eredeti szolgálati helyére.

A németek visszavonulásuk alkalmával az egyházközség templomára és épületeire

sem voltak tekintettel. A templomot is fel akarták robbantani, amelyet lelkipásztor és egyházközségi gondnok közbelépésére nem cselekedtek meg.

Az egyik, közvetlen a templom és egyházi épületek háta mögött levő vízlevezető csatorna hídjának felrobbantása alkalmával az egyházi épületek is súlyosabb rongálódásokat szenvedetek.

A templom fala meghasadt, ablaküvegeinek 2/3 része összetört, ablakfák megrongá-

lódtak és a tető is rongálódást szenvedett.

A templomot ért kár 1939. évi értékelés szerint: 20.000 pengő.

Lelkészi lakás fala és tetőzete gránát találatot kapott, ablaküvegek betörtek. Kár 1939.

évi érték szerint: 6.000 pengő.

Melléképületek falai és tetőzete megrongálódott. Kár 1939. évi érték szerint: 5.000

pengő.

Egyházi ház tetőzete beszakadt, falai meglazultak, ablaküvegek betörtek. Kár 1939. évi érték szerint: 7.000 pengő.

Iskolai épület ablakai megrongálódtak, ablaküvegei betörtek. Kár 1939. évi érték szerint: 3.000 pengő.

Egyházi irattárt és levéltárt a németek és románok szétszórták, majd elégették.

Az egyháznak így sok értékes irata s számadásai is megsemmisültek.

Lelkipásztor palástját elvitték, amelynek 1939. évi értéke: 400 pengő. Lelkipásztornak ruhaneműekben, ál atokban és terményekben elszenvedett kára 1939. évi érték szerint: 25.000 pengő.

– 245 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

A község lakosságának terményekben, sertésekben, szarvasmarhákban, lovakban

igen nagy, szinte felbecsülhetetlen és sok ideig pótolhatatlan a kára, úgyszintén ruhaneműekben is. A község lakossága a károkat megadással viselte el s kivétel nélkül mindenki alig várta, hogy az átvonulások után ismét az Úr hajlékában nyithassa meg szívét Isten előtt, bízva abban, hogy Ő megsegíti s kegyelmébe veszi a töredelmes szíveket s felemeli a porba sújtottakat.

A templomlátogatók száma és az úrvacsorával élők száma még jobban megnövekedett

s lelkipásztornak családlátogatásai során szerzett tapasztalata az, hogy a hívek lelkében az egyház iránti ragaszkodás és érdeklődés nem lanyhult meg.

Nagyecsed, 1945. december hó 20.-án

Bíró Gyula

lelkipásztor

Nyírmeggyes

A felettünk átviharzott súlyos időkben egyházközségünket Isten kegyelme eléggé meg nem hálálandó módon, minden különösebb veszedelemtől megoltalmazta. Emberáldozatokat, anyagi károkat nem szenvedtünk, irattárunk, klenódiumaink sértetlenek maradtak.

Az egyház belhivatalnokai, tisztviselői közül egy sem hagyta el helyét, az istentiszteleteket, három heti kényszerű megszakítással, rendben és akadály nélkül folytak és folynak ma is, a tanítás az iskolában november 16. óta ugyancsak zavartalanul tart; mindössze a katonai szolgálatot teljesítő egyik tanítót kellett helyettesítenünk egy helybeli születésű V-öd éves tanítójelölttel. Templomunk, egyházi épületeink, iskoláink épen ál anak, csak úgy iskolai felszerelési tárgyak, térképek, taneszközök hiányzanak. Az egyházi tisztviselőket (lelkipásztor, tanítók) rendkívül érzékeny anyagi károsodások érték ugyan, de ezeket a háborús helyzet természetes velejárójának tekintjük s zúgolódás nélkül viseljük. Fő dolog, hogy az egyházi és iskolai élet, az adott körülményekhez viszonyítva, normális mederben folyik, amiért egyedül Istené legyen a dicsőség!

Nyírmeggyes, 1945. január 10.

Tukacs János

lelkipásztor

– 246 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Nyírparasznya

1944. év őszén Magyarország területére átterelődött a háború és a vele kapcsolatos egyre hevesebbé váló légi-támadások. Nekünk is aggodalommal töltötték el szívünket. Fokozódott ez a szorongás akkor, mikor egyre közeledett felénk a háború vihara.

Szeptember első felében szinte állandóvá vált a légi tevékenység. Szeptember 15.-én este mi is átéltük az első komoly légi riadót. Mintegy 5-6 km-re innen a szomszéd falu határában egy pár bombát dobtak le. Szeptember 20.-án este volt itt az utolsó nagyobb légi tevékenység. Isten kegyelméből minden baj nélkül átvészeltük ezt a nehéz hetet.

Október 17.-én kaptuk meg a kiürítési parancsot, ugyan ezen a napon érkeztek meg hozzánk a németek. A német parancsnok mindenképpen elakart bennünket küldeni,

de én és a kántortanítónk híven, a Püspök Úr levelére elhatározuk, hogy kitartunk őrhelyünkön. (János 10:11. v.)

Az itteni német csapatok ellenzék nélkül sertéseket és lovakat vittek el az emberektől.

Az iskola-szekrényeket feltörték, iratokban, térképekben, könyvekben kárt tettek.

Anyakönyvekben azonban csak sekély hiányt szenvedett az iskola. Október 27.-én este a német csapatok elvonultak. Október 28.-án reggel ment el az első román járőr. Egész nap román átvonulás. Pár ezer román volt itt 3 napig. Anyagilag sok kárunk volt. Lovat, szekeret, disznókat, baromfikat, takarmányt nagymértékben igénybe vették. Bán-tódása senkinek nem történt. Az iskolában szállásolók a képeket összetörték (Bocs-kai kép, himnusz tabló stb.), az iratokat a szekrényekből összeturkálva kihányták, 16

darab 6 méteres színpadépítő deszkát, ami az ifjúság tulajdonát képezte, elvitték. 7

darab ablaktáblát kitörtek. Az ifjúsági egylet gramofonjait elvitték 40 darab lemezzel.

Anyagilag engem is értek károsodások: palástom eltűnt, biciklim és nagyértékű fény-képezőgépem szintén.

Október 31.-én reggel érkeztek meg az oroszok is. Az ellenünk folyó propaganda

következtében kissé szorongó érzésekkel vártuk őket, de ezzel szemben a legrendesebb embereknek bizonyultak. Nem kegyetlenkedtek. Szabó István, ki 10 évig volt

orosz fogságba kurátorunk volt a tolmácsunk. Ő vele közölték az örömhírt, hogy jár-hatunk templomba ezek után is. Az orosz csapat pár napi itt tartózkodás után elment.

November folyamán még párszor került a faluba 2-3 csapatjuk után menő katona,

akik az emberekkel igen szigorúan bántak. Raboltak és fosztogattak. Tőlem is vittek ruhaféléket és apróbb szükségleti tárgyakat.

Az istentiszteleteket október 29-ike kivételével mindig meg tudtuk tartani. Min-

den alkalommal hálát adtunk a jó Istennek, hogy nem hagyott el bennünket és meg-

tartott a nehéz napokban. A normális állapotokat december hó közepére sikerült visz-sza állítanunk, a tanítást megkezdenünk és az irattárakat rendbe tennünk.

Hála legyen Istenünknek, hogy mindnyájunkat megtartott, hogy a gyülekezetnek

erőt adott a fájdalmak és csapások elviselésére.

– 247 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

2 hősi halottunknak -Demjén Endrének és Barna Miklósnak- kik a harcok me-

zején elestek adjon csendes békességet, hozzátartozóinak Isten akaratában való megnyugvást.

Nyírparasznya, 1945. október 1.

Szakáts József

református lelkipásztor

Olcsva

Az 1944. évi szeptember hó 1.-óta bekövetkezett hadműveleteket, valamint az orosz megszállást egyházközségünk, úgyszintén a politikai község is – Isten kegyelméből

– nagyobb megpróbáltatások nélkül élte át. Nagyobb harcokra a közvetlen környé-

künkön nem került sor. Mindössze néhány aknatalálat érte a falut, melyek közül az egyik sajnos éppen a mi templomunk homlokzati falának északi sarkán lévő szélső

ablakának a felső peremét találta el s okozott fal és ablakrongálásban 1944. évi november havi értékben mintegy 2.000 P. (Kettőezer pengő) összegű kárt. Egyházkö-

zségünk anyagiakban a hadműveletek következtében a mai napig más kárt még nem

szenvedett.

Klenódiumainkat kellő időben az egyház ládájába csomagolva gondosan elástuk

s azok sértetlen és ép állapotban meg vannak.

Irattárunk is aránylag kevés károsodást szenvedett. Néhány jegyzőkönyv (egy-

házkerületi és zsinati), valamint az „Agenda” és az 1943. évi számadási iratok a népiskolai és egyházi pénztári-főkönyv kivételével elpusztult, illetve használhatatlanná vált. Nagyobb károsodás érte azonban a kezelésemben, mint egyházmegyei nyugdíjintézeti pénzkezelőnek a kezelésében lévő egyházmegyei nyugdíjintézeti (lelkészi) törzskönyvet, melyből lapokat téptek ki és semmisítettek meg, vagy tettek használhatatlanná.

Egyházközségünktől, valamint a politikai községtől a hadiesemények emberál-

dozatot nem követeltek.

Az orosz megszállást 1944. évi október hó 28.-án és 29.-én éltük át, míg a fentebb említett aknatalálat október 27.-én érte templomunkat.

A normális életet a lehetőség szerint a megszál ás után igyekeztünk azonnal helyre-

állítani. Erre annál is inkább lehetőség nyílt, mert a két napos átvonulás után a megszálló csapatok községünket elhagyták. Istentiszteleteinket 1944. évi november hó 10.-ike óta rendszeresen tartjuk, míg az iskolai oktatást, egy hónapi szüneteltetés után, november 20.-án kezdtük el újra egy rendes tanerővel, aki az egész iskolai tanítást el átja. Kántortanítónk immár harmadik éve ál andóan katonai szolgálatot teljesít.

Gyülekezetünk tagjainak az anyagi károsodása is – más a főútvonalak mentén

fekvő községek károsodásához mérten – bár fájdalmas, mégis elviselhetőnek mond-

ható. Legfájdalmasabb a mintegy 86 darab lónak az elvitele, ami egy ilyen kis község

– 248 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

földművelő, nagyobbára törpebirtokosokból összetevődő lakosságára nézve szinten

pótolhatatlan értéket jelent. Egyebekben, bár az átvonulás két napja alatt a megszálló csapatok tagjai igyekeztek mindent megenni, számottevőbb kár nem keletkezett.

Annál fájdalmasabb volt a lelkiek terén kiállott szenvedés, amit a folytonos zaklatás, bizonytalanság, fenyegetőzés, de főként a nőkkel szemben tanúsított magatartása okozott a megszálló és harcoló csapatoknak. Istennek legyen hála érte, hogy az Ő kegyelme és gyülekezetünk nőtagjainak az ügyessége következtében megbecstelenítés

esete, egy elmebeteg asszonynak a kivételével, mégsem fordult elő.

A magam és családom sorsa és szenvedése – Istené a dicsőség érte – szintén el-

viselhetőnek mondható. Október 27.-én amikor templomunkat közvetlen a lakásom

közelében aknatalálat érte s közben rajtunk dörögtek az ágyuk és tudva azt, hogy a német-magyar csapatok a községünk alatt húzódó Kraszna folyó védőtöltésén tüze-lőállást foglaltak, tehát nagyobb harcoktól kellett tartanunk, feleségemmel két éves kisfiammal, valamint az éppen nálunk tartózkodó Görömbey Zoltán szamossályi lelkipásztorral, átalmentünk a Szamos és Tisza-folyók összefolyásánál fekvő szomszéd községbe, Olcsvaapátiba, ahol is Kelemen Ferenc lelkipásztor testvérünknél találtunk menedéket. Úgy terveztük, hogy másnap – mivel ott családomat emberi számítás

szerint biztonságban tudhatom, hiszen sem a Szamos, sem a Tisza folyón egyetlen

komolynak nevezhető jármű sem volt már akkor, tehát nagyobb hadsereg átvonulása

ott lehetetlennek látszott – én magam visszatérek községünkbe s bármi következik is be, gyülekezetemet és lakásunkat magára nem hagyom. Azonban a visszatérés októ-

ber 28.-án már lehetetlenné vált, mert amikor a Szamos folyón csolnakon át akartunk kelni, aknatűzbe kerültünk s alig menthettük meg az életünket. Az átvonulás két napját, október 28.-át és 29.-ét, így családommal együtt Olcsvaapátiban töltöttük s csak október 30.-án a kora reggeli órákban térhettünk vissza községünkbe. Olcsvaapáti községet illetően táplált reménységünkben nem is csalódtunk, hiszen amikor az alig pár száz méterre, de a Szamos folyó bal partján fekvő Olcsva község két napon át tömve volt orosz és román csapatokkal, Olcsvaapátiban mindössze egy orosz kapitány és két altiszt töltött október 30.-án délután alig pár órát, tehát személyileg teljes biztonságban lehettünk.

Nem így azonban a gazdátlanul maradt lakásunk. Feltörték, s amit benne két na-

pon át véghezvittek az szinte leírhatatlan. Az összes ruháinkat s nagyobb részben az ágyneműinket is elvitték, úgy, hogy majdnem azt mondhatjuk; annyink maradt ami

rajtunk volt. Elvitték egy lovunkat, leölték a legnagyobb sertésünket, azonkívül elfogyasztottak még egy általunk már a megszállást megelőzően pár nappal előbb leölt sertést s megettek minden ehető dolgot és elvitték az írógépemet.

Anyagi károsodásunk a községi előljáróság becslése szerint, az ál atokban elszenvedett károsodáson kívül is, 1944. évi december havi értékben meghaladja a 25.000 P.-t.

Iskolánk felszerelésében károsodás nem történt. Az iskola épületén kisebb ablak

rongálások keletkeztek.

Fóris Etelka tanítónő, aki szintén helyben maradt, az izgalmakon kívül ruhá-

zatban szenvedett nagyobb kárt. A megszállás és átvonulás két napján, valamint az

– 249 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

utána következő bizonytalan időkben gyülekezetünk egyik érdemes tagjánál talált

menedéket.

Jelentésem tudomásulvételét kérve maradok kiváló tiszteletem nyilvánításával.

Olcsva, 1945. június 11.

Tóth Jenő

lelkipásztor

Olcsvaapáti

Isten különös kegyelme folytán sem a német csaptok utóvéd harcai, sem a nyomukban előretörő orosz csapatok harcai községünket, így természetesen egyházközségünket sem

– nem érintették. Földrajzi testvérünknél fogva csapatok nem érintkezhetek, mert közsé-

günk a Tisza és Szamos köz csücskében fekszik, ahol a Szamos a Tiszába ömlik. Az egyházi élet rendes menete így semmi kívülről jövő akadályt nem szenvedett. Csupán október 29.-én – vasárnap – nem mertünk istentiszteletet tartani a templomban, mivel a Szamos balpartján előre nyomuló csapatok lövedékei áttévedtek. Gondolván, hogy a templom legnagyobb célpont, azért nem ide, hanem kisebb csoportokban (három csoport) összegyü-

lekezve tartottuk meg az istentiszteletet.

A kegyelmes Isten iránti mélységes hálára vagyunk kötelezve, hogy oly sok bűnünk

– egyéni és közös bűneink – ellenére minden anyagi és testi károsodástól és gyötrelemtől megkímélt bennünket. Lelkileg igyekeztünk együtt sírni a sírókkal.

November hónapban minden reggel igehirdetéses istentiszteletet tartottunk, amelyek nagy áldott alkalmak voltak a külső és belső bizonytalanságban élő gyülekezeti tagok szá-

mára, de főként a környék falvaiból hozzánk menekült nők számára. Ugyanis községünk

– szinte – minden családjához menekültek főként fiatalabb nők Vásárosnaményból, Vitkáról, Nagydobosról, Olcsváról s más helyekről a háború brutalizmusa elől. Félreérthetetlen leckét kaptunk az elvonult nehéz időkben arról, hogyha szenved egy pap, vele együtt szenved mind a többi is. Isten csodálatos bölcsessége és kegyelme bár tenné valósággá ezt az igazságot életünkben mindenkorra!

Földrajzi fekvésünkből következhettünk jó előre arra, hogy községünk nem alkalmas belsejénél fogva csapatok hátra- és előrevonulására, úgy – noha a félelem nagyon megkí-

sértgetett bennünket – el nem menekült közülünk senki.

Különösebb megrendüléssel és fájdalommal kell azért mégis visszagondolnunk az

elmúlt nehéz időkre, mert midőn már az átvonulások megtörténtek s az emberek szét-tekinthettek a környéken; egyik tanítónk VII. gimnazista fia is Vitkában járva, útközben egy elhullott lövedéket talált (páncél fauszt) s azt hazahozta, amiből egy tragikus halálo-zás következett. A gyerek kíváncsiságból – otthon, konyhájukban, ahol 8-an voltak jelen szétbontotta a lövedéket, mely keze között felrobbant. Ő ugyan nem szenvedett sérülést, de súlyosan megsebesítette a robbanás nénjét, ki a katonai szolgálatot teljesítő szamossályi

– 250 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

református kántortanítónak – Endrédi Pálnak – a felesége volt. Súlyos sérülésébe a fiatalasszony testvérünk egy hét múlva belehalt, féléves árva gyermeket hagyva maga után.

Istenünk nevére térjen dicsőség mindenért, amik velük történtek s amik velünk az Ő

akaratából ezután is történnek.

Olcsvaapáti, 1945. június 28.

Kelemen Ferenc

lelkipásztor

Ópályi

Keresztelő edény 5000 P.

Egyház jegyzőkönyve 1937. január 17.-től.

Egyház összes irattára és az azzal kapcsolatos okmányok.

Templom és lelkész lakás körüli kerítések összetörve és kidöntve, részben elhurcolva.

10.000 P.

Ópályi, 1945. augusztus 28.

Szabó Jenő

református lelkipásztor

Papos

1944. október 17.-én a postás katonai nyílt parancsot adott át nekem, mely egyszersmind menetlevél is volt az útirány megjelölésével a menekülésre. Én egyáltalán nem szándé-

koztam szolgálati helyemet elhagyni, de a parancsszerű katonai felszólítás váratlanul ért és gondolkodóba ejtett: vaj on szolgálati helyemen maradással nem teszem-e ki jóvátehetetlen veszélynek egész családomat, vaj on nem esem-e maradásommal esetleg kémke-dés gyanújába? Rettenetes lelki-vívódáson mentem keresztül. Végre is a helyben maradás mellett döntöttem, dacára annak, hogy a lelkészilak a falu végén a lakóházaktól elszige-telten a temető mellett egy kb. 3 m. holdas telken ál , ami csak növelte a háborús veszély lehetőségét.

Miután a visszavonuló magyar és német csapatok csaknem két héten át vették igénybe a lelkészi lakásunkat elszál ásolás, telefonberendezés stb. céljából – egy lakószoba kivé-

telével – továbbá az udvart, istállót stb. – október 28.-án megérkeztek a román csapatok, melyek egymást váltogatva november 2.-ig tartózkodtak falunkban.

Amidőn az első román csapat október 28.-án délután kivonult a faluból, 3 lovas katona betért a lelkészi lak udvarára s egy közülük – miközben gyűlölködő, sötét tekintettel és hanggal fegyverére mutogatott – kinyittatta velem az deszkás-szín ajtaját és ott körülnéze-

– 251 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

getvén, levétette velem a katona fiam biciklijét, elvette ezüst zsebórámat láncostul, melyet még 5-öd gimnazista koromban kaptam ajándékul és idáig megőriztem, aztán bement a lakásba, lehúzta és elvette feleségem arany jegygyűrűjét, leányaim kezeit és füleit is nézegette, de szerencsére nem talált elvinni valót rajtuk. Elvitt továbbá egy kis ébresztő órát és a még meg maradt kocsi lószerszámot.

Eközben a másik kettő, kik tudtak magyarul, azzal „vigasztaltak”, hogy a magyar katonák, mikor Erdély egy részét visszakaptuk – mily kegyetlenül bántak az ő papjaikkal (megnyúzták, felkötötték), tehát az ő bánásmódjuk emberiesebb.

Bár az átvonuló magyar csapatok – a tisztek elbeszélése szerint a falunk határában az üldözőkkel egy pár ízben fel akarták venni a harcot – erre nem került sor s így a falu épületei nem sérültek meg, tehát az egyházi épületek sem, mindezek ellenére kisebb károk történtek. Az iskolába szál ásolt románok a tintatartókat a falakhoz verték. Elpusztultak a térképek, földgömb, számológép. Az iskola felaprózott kb. 15 m. akácfáját feltüzelték.

A lelkészi telken a kerítésekben történt kisebb rombolás és a fás kamara ajtófélfáját feszí-

tették ki. Templomi berendezésben, szertartási tárgyakban, anyakönyvekben stb. kár nem esett.Lelkésznek ellenben voltak nagy kárjai. A fentebb említetteken kívül két ló, szekérrel szerszámmal együtt és pokróccal, egy bricska, egy féderes sárga kocsi, 17 szekér lóhere és bükköny 6 m. zab, 12 m. magbükköny, 1 m. rozs, 2 szekér szalma, 200 liter bor, 160 kilós hízott sertés, 2 süldő, 10 tyúk, 2 kacsa, 12 q felaprózott akácfa, üst, edények, 3 viharlámpa, 2 bőrönd harisnyákkal és egy új retiküllel, 12 méter ruhaszövet a lányoké, 1 férfiruha, egy új ágylepedő stb. ezeken kívül a lelkészi tagban rengeteg kár: krumpli, napraforgó, tengeriben. És mivel az igámat elvitték: őszi vetés rozs csak 5 m. hold lett 12 m. hold helyett, búzavetés semmi.

Isten megsegített, az anyagi károkon kívül semmi különösebb bajunk nem történt.

Istentisztelet is csak október 28.-tól november 2. szünetelt a templomban. A tanítás pedig november 15.-én folytatódott.

Papos, 1945. december 30.

Tariska Béla

lelkipásztor

Szamosszeg

1944 őszén, szeptember havában az ágyúszó mind közelebbről hal atszik. Szatmárnémeti és erdélyi menekülők vonulnak át községünkön különféle járműveken, ezektől is értesü-

lünk az ellenség gyors és megállíthatatlan előretöréséről. Október 28.-án reggel érkezett a községbe az első ellenséges csapat egy román lovas előőrs csapat, mely miután ellenál ásra nem talált, tovább vonult a Tisza folyó irányába, Vásárosnamény felé. Ezek tovább vonulása után pár óra múlva szinte özönlött minden irányból a gyalogság, tüzérség, muníciós

– 252 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

szekereinek óriási tömege. Megszál ták a községet és megkezdték a fosztogatást. Előbb élelmiszerek és értéktárgyak után kutattak, majd a háziál atokra, a szárnyasokra, különö-

sen a kacsa és liba félékre vetették szemeiket és ezeket az udvarokon leverve, vagy lelőve a gazdaasszonyokkal süttették meg maguknak. Nagy pusztítást vittek véghez a sertésállományban, úgyszintén öldösték le még a vemhes ál atokat is. Az istállókból az összes lóállományt elvitték, annyira, hogy sem ló, sem lószerszám és szekér sem maradt a községben.

Nem kímélték a község apaál atait sem, ezeket is mind elhajtották, igen sok vemhes és fejős tehén és igás ökrökkel együtt.

Kutatásaik során, ahol szeszesitalra bukkantak, azt mohón elfogyasztották és ezután mámoros fővel ál atias vágyaikat igyekeztek kielégíteni ál ati módon. Sokat szenvedett tő-

lük – különösen az első megszálló és átvonuló részeg katonáktól az elrejtőzni nem tudó és védtelenül álló nők. A község közelében lévő Bárrtanyán két férfit agyonlőtt egy részeg orosz katona, mert feleségeiket és családjuk tisztességét akarták tőle megvédeni.

Templom és iskola semmi károsodást nem szenvedett. A harcoló csapatok elvonulása után a templomi istentisztelet gyakorlását is megengedték a községet megszálló románok.

Tantermeinkben román katonák laktak néhány napig. Itt volt a tábori kórházuk is, melyben néhány beteg és sebesült katonát ápoltak.

A lelkészlak utcafronti részében egy román tábornok és vezérkara lakott kik elég ud-variasoknak és úriembereknek bizonyultak lelkésszel és családjával szemben.

Az egyház tűzifa készletéből a katonai konyhák 10 öl kemény tűzifát feltüzeltek. Ezenkívül sem az épületekben, sem a klenódiumokban és más egyházi vagyonban semmi kár nem esett. Ellenben lelkésztől 4 lovat és szekeret elvittek.

Szamosszeg, 1946. március 2.

Batta Miklós

református lelkész

Vitka

Az 1944. évi szeptember hó eleje óta bekövetkezett hadiesemények folytán a vitkai egyház-község emberáldozata egy férfi – Ács Ferenc cipészsegéd volt […].

Épületekben kár nem esett. Klenódiumok közül egy kenyérosztó kis ezüsttányér és

14 darab úrasztali kendő és terítő tűnt el az egyház pénzszekrényének az alján levő táro-ló helyéről. Magát a szekrényt is feltörték s használhatatlanná tették az átvonuló magyar leventék. Ugyanezek dúlták fel az egyház levéltárát is, mégpedig olyan elképzelhetetlen módon, hogy a lelkipásztor magánkönyvtárával és irataival összekeverve, széttépdesve, három helyiségben térdig érő papirronyhalmaz gyűlt össze. A hiány nem ál apítható meg, mert a levéltári jegyzéknek is csak a foszlányai kerültek meg. A megrongált és valameny-nyire összeszedhető iratok rendbeszedése olyan nagy munkát igényel, amit csak a halaszt-hatatlan mindennapi teendők megkevesbedéséből nyert idővel lehet elintézni.

– 253 –

Nag y ká r o ly i e g y há z m e g y e

Sorsdöntő események hiteles krónikája nem adható, mivel jelentést tevő nyíltparancsra menekült volt, az eseményekre vonatkozó tájékoztatások pedig annyira ellentmondók, hogy azokra alapítani nem lehet. Különben pedig az átvonuláson kívül – mely egy-két napig tartott – különösebb esemény nem történt. A lakosság anyagiakban szenvedett jelentős károkat, különösen jószágállományától fosztották meg román és orosz katonák.

A nők fiatalabbjai közül többen Olcsvaapátiba menekültek s ott kikerülte őket az átvonulás áradata. Az egyik tanyán lakók között azonban hírszerint garázdálkodott a hadsereg.

Az egyházi élet rendes folyamatában nagyobb szünet nem volt. Az elmenekült lelkészt helyettesítették és így már november közepe táján megkondultak a harangok. Lelkipásztor meneküléséből hazatérve április 1.-én kezdte meg szolgálatát. A katonai szolgálatot teljesítő kántortanító május 10.-én került haza s ő is azóta szünet nélkül folytatja működését.

A felsoroltakból az ál apítható meg, hogy az irattárban esett pótolhatatlan káron kívül az egyházközséget jelentékenyebb csapás nem érte.

Vitka, 1945. november 12.

Boross Mihály

lelkipásztor

– 254 –

X. rész

NAGYSZALONTAI EGYHÁZMEGYE

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Berekböszörmény

Emberéletből egyetlen halálos áldozata lett az itt lezajló hadieseménynek, mely kezdő-

dött 1944. szeptember 27-én, s befejeződött az október 13-án este történt orosz-román haderő bevonulásával. Katona Kálmán 81 éves, elöregedése előtt hűséges presbiterünk szívlövést kapott lakásán a házról-házra bezúduló katonák egyikétől.

Istentiszteletet nem tarthattunk 3 vasárnapon. Ez idő alatt szertartás nélkül temettek el 3 halottat.

Községünk férfi lakosságát 16 évestől 60 évesekig őrizetbe helyezték és tartották október 14-én reggel 9 órától 15-én délután 5 óráig, amikor azzal bocsátottak el bennünket, hogy bármi sérelemért elégtételvételre gondolni se merészeljünk.

Fokozta községünk anyagi felbecsülhetetlen kárát, hogy a környékünkön lévő ro-

mán falvak lakosai reánk csődültek, hogy abból is kifosszák a lakosságot, mit a katonaság meghagyott.

Bomba, és tüzérségi kártól mentesek maradtunk. Egyedül a körorvos lakása égett le.

Akna becsapódás okozott kisebb nagyobb károkat az egyesek lakásainál. Ennek dacára megsemmisült felekezeti népiskolánk irattára, melynél az iskolai anyakönyvek eltűnése pótolhatatlan. Iskolapadok megrongálódtak, és 30%-a eltűnt. 2 tanítói lakást lófürösz-tőnek rendeztek be az oroszok, minek következtében komoly kár keletkezett. Az iskolai kár összege az 1938. évi árak alapját értékelve 11.236 pengő. Templomunk, tornyunk és a lelkészi lakás sértetlen ál apotban maradt meg. Lelkészi irodából és e lakás másik 2 szobájából üdülőt rendeztek be a gyengélkedő orosz katonák részére. Az iratok több-szöri kihurcolása következtében fokozódott a kár, mit a közvetlen hadieseményekkel kapcsolatban szenvedtünk. Úrasztali terítőinket elzabrálták, de ezt a hiányt máris pótolta a hívek áldozatossága. A 2 darab értékes úrasztali kehely megmaradt, mit lelkész csak az őrizetből való kiszabadulása után helyezett el úgy, hogy szem előtt ne legyen. Ezeknél a kár hozzávetőleges értéke az 1938. évi árak alapján 1200 pengő.

Balogh Andor lelkész és felesége, valamint Adorjáni Jánosné, kántortanítónk fe-

lesége nem menekült el. Adorjáni János, Kovács Tibor, vitéz Magyarosi Béla tanítóink katonai szolgálatot teljesítettek abban az időben. Adorjáni János egyetlen leányát, másik két tanító családját a veszedelem elől mentette. Dr. Sólyom Ferencné, Balogh Margit tanítónő férjével, Marsalkó Józsefné, Balogh Emma tanítónő férjével szintén menekült, utóbbiak azzal, hogy Marsalkó segédlelkészünk testvérei körében fogja bevárni a hadieseményeket. Buzgó Jánosné tanítónő püspöki engedél yel a nyári szünetet Vezsenyben töltötte és vissza sem jött szeptemberben. Marsalkó József segédlelkész feleségével, Magyarosi Béla családjával 1945. tavaszán, Buzgó Jánosné tanítónő és Kovács Tibor tanitó családja valamivel később megérkeztek, Adorjáni János orosz hadifogságból szabadulva és leánya szintén visszatértek. Nem érkezett még meg Kovács Tibor tanító és dr. Sólyom Ferencné tanítónő. Molnár Márton gondnok a tanítók eltávozásával a kántori teendők végzését vál alta, és díjmentesen teljesítette. Számadásunkat is sikerült megmentenie,

– 256 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

minek következtében nem csupán Isten, de emberek előtt is számot adhatunk sáfárko-dásunkról.

Iskolánkban a tanítást 1945. január 9-én helybeli, oklevél nélküli, s így szükségből kisegítő tanítók beállításával megkezdettük. E munkát végezték: I. osztály Márki Róza, II. osztály Méhes Ilona, III. osztály Fésűs Margit, IV. osztály Faragó Lajos, V. osztály Rácz Lajos, VI. osztály Puskár Juliánna. Az I-IV. osztály kisegítő vezetői 1945. június 24-én osztályukat a leigazolt tanítóinknak átadták, míg az V. és VI. osztály vezető kisegítő tanerői a vizsgát is letétetve váltak meg szolgálatuktól. Itt volt nézeteltérés, mivel a nemzeti Bizottságunk azon ál áspontra helyezkedett, hogy kisegítő tanítók végezzék munkájukat az egzámenig, és egyedül vitéz Magyarósi igazgató tanító vegye át munkakörét azon meg-szorítással, hogy osztályt ő sem vezessen, csak a szükségből beállítottakat irányítsa, és a júliusi illetményt kisegítő tanítók élvezzék. Ezt iskolaszékünk és presbitériumunk nem fo-gadhatta el.

Egyháztagok sorsa annyiban volt nehezebb a környékbeli lakosokénál, hogy közsé-

günkben szervezték be az elosztó központot, így 500-600 orosz katona ál andóan, átmenetileg jóval több, itt élt, minek következtében fokozottabb robotot és beszolgáltatást követeltek. Egyháznak temetőjéből a fát, cca. 1000 mázsát letaroltattak, és csak azután hordatták azt a határból és más községből.

Felolvastuk presbitériumunk 1946. február 3-án tartott ülésén.

Csengeri Zsigmond

gondnok

Balogh Andor

református lelkész

Biharugra

1941. évi június hó 26-án országunk egy nagyon szerencsétlen lépésre szánta el magát Németország oldalán. Vezetőink vétkes politikai felfogása miatt háborúba keveredett a hatalmas Sovjet-Unióval és az Angolszász hatalmakkal. Tette ezt annak a németségnek az oldalán, amely ellen sok véres szabadságharcát vívta már évszázadokon át, és amelynek az oldalán már egy hatalmas világháborút elveszített. De különben is a németség politikai elnyomását kellett évszázadokon át elszenvedje, és már csak e miatt is távol kellett volna magát tartsa attól a birodalomtól, melynek részéről szabadságot sohasem is remélhetett volna. A háború kimenetele nem volt kétséges. Elvesztettük, és a világ egyik leghatalma-sabb hadserege végigszáguldott hazánkon. A németekkel tartó magyar vezetők a maguk mellé terrorizált csapatainkkal még hazánk területén is ellenállottak, és emiatt hazánk anyagiakban és erkölcsiekben is felbecsülhetetlen károkat szenvedett. A veszteségekből emberi életben való veszteségünk az, ami a legtöbb fájdalommal telíti szívünket. A harctéren eddig elhaltak Erőss Gyula, Rózsa Jenő, Bertalan Gyula és Bálint István testvéreink.

– 257 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

A mai napig azonban még 80 atyánkfia van fogságban, kiknek hol és hogylétéről alig tudunk valamit. Adná Isten, hogy minél előbb hazakerüljenek. Polgári halottaink, akik a harcok következtében hunytak el: id. T. Bertalan Ferencz, Tornyi Gyula, Eszenyi József, Papp Sándor, G. Tóth Sándor és Oláh Mihály atyánkfiai. Egyházközségünk tagjai anyagi vesztesége óriási, hiszen a község többször cserélt gazdát a harcok folyamán, több ház leégett, ezek között a baptista imaház is. Egyházközségünk templomában szenvedett tetemes kárt. A lelkészi laknak csak az ablakai pusztultak el, és a téglakerítése kapott kis részen találatot.

A templom sérülései a következők voltak:

A torony déli oldalán a harangház ablakán kapott találatot, és a fal teljesen átszakadt.

Ugyancsak a torony a bádogtetőben szenvedett súlyos károkat. A délkeleti sarkon belövést kapott, ami körülbelül öt lapméteren bezúzta a bádogot, és eltört egy tartógerendát, és szétszaggatta a deszkázatot is. A torony bádogtetőzete a szilánkoktól több helyen beszakadt. A templom északi oldaláról kapott egy nagyobb kaliberű ágyútól találatot. A nagy vas ablakkeret, és körülötte nagy részen a fal teljesen szétzúzódott, sőt a fal a találat körül meglazult igen nagy részen. Az ágyú golyója bent robbantott, mert a férfiak oldalán két pad teljesen szilánkokra szétment, a legtöbb súlyosan megrongálódott, és a nagyobb szilánkok a szemben lévő fal jórészét lerontották, hatalmas lyukat ütve azon. Szilánk találattól megszakadt a stukatur, és a légnyomás félig teljesen lebontotta azt, és másik oldalon meglazította. A szószéket a légnyomás és szilánkok teljesen szétzúzták. Jórészben darabokból lehetett összeszedni csak az alkatrészeket. A légnyomás az első padok betéteit is teljesen beszaggatta. A templom igen finom bádogból készült teteje 200 helyen kapott szilánkoktól találatot és kilyukadt. Hasonlóképpen rongálódtak meg a csatornák. Az egyházközség két úrasztali kelyhe, és a keresztelő tál és az összes terítők elpusztultak. Egyik kelyhünk alsó része megkerült, és a keresztelő kancsó, amit Tar János atyánkfia talált meg és rejtegetett kint a tanyán. A templom összes zsoltáros és dicséretes könyvei megrongálódtak és jórészt elpusztultak. A község lakosságát a harcoló csapatok teljesen kiürítették. A lakosság a ke-vésbé veszélyes szomszédos falvakba menekült, csak a legszükségesebbeket víve magával.

Többen Dunántúl kerestek menedéket, mások az ország határait is elhagyták. Az egyház-község lelkipásztora 1944. október 4-től 1945. március 20-ig volt távol gyülekezetétől. Ez idő alatt a lelkipásztori teendőket a sákramentumok kiszolgáltatásán kívül Tar Lajos VI.

gimnáziumi tanuló végezte, aki Tar Lajos és Bagdi Ágnes helybeli szülők gyermeke, a debreceni református főgimnázium kitűnő tanulója. Istentiszteleti hely az iskola nagyterme volt. Lelkipásztor hazaérkezése után általános és határozott óhaj volt a templom kireno-válása. Annak ellenére, hogy úgy a hozzávaló anyag, mint a munkás kérdés igen súlyos terheket jelenthetett, mégis kívánta a munka elkezdését önkéntes adományok és munkára való jelentkezés által. A gyülekezet nem csak kívánta a munka megindítását, hanem abban minden erejével részt is vett. Adtak téglát, homokot, szeget, drótot, deszkát, létrát, napszá-

mot, fuvarokat és pénzt. Nádat a stukaturhoz. Az egész munka folyamán Istennek különös kegyelmét kellett tapasztalnunk. Kedves volt neki e munka, mert hazahozta a mestereket, akik vál alkoztak a munka elvégzésére, és amikor már-már úgy volt sokszor, hogy le kellett állítani a munkát valamilyen anyaghiány miatt, mindig segítségünkre jött, és mindent

– 258 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

megadott, hogy zavartalanul folytathassuk azt. Kegyelmét abban is meg kellett tapasztalnunk, hogy a mestereket hazahozták. Dékány Lajos építőmester vezette a munkát, s mellette fia, ifj. Dékány Lajos segéd, Bertalan Zsigmond és Cs. Nagy Károly építőmesterek, B. Bertalan Lajos kőmíves segéd, Tarsoly Imre kőmíves segédek működtek. A szószék és berendezések munkáját Molnár Imre asztalos mester végezte el. Komoly és alapos munkát végezve. Dékány Lajos és Molnár Imre úgy dolgoztak, mint akik a becsületes és hűsé-

ges munkával is hálát akarnak adni azért, mert őket és szeretteiket Isten megmentette a nagyobb bajoktól és nyomorúságtól. Velük együtt minden munkás becsületes ügynek tekintette ezt a munkát, mert hűségben és kitartásban bizonyságot tettek szívük és lelkük érzéseiről és gondolatairól. A toronytetőt bádog hiánya miatt, és a régi bádogtető elrozs-dásodása miatt nem lehetett megnyugtató módon megjavíttatni. Jobb időket várunk, és be kell fedessük az egészet. Három ablakát a templomnak szintén üvegezés nélkül kellett hagyjuk üveghiány miatt. Reménységgel vagyunk, hogy őszre ezt a munkát el tudjuk vé-

geztetni. Így ami hiányosság mutatkozik a torony, a templom külső része és az ablakok üvegezése körül, mind az anyaghiány miatt van. Hisszük azonban, hogy Isten ezután is velünk lesz, és segíti majd az Ő házának építőit minden munka elvégzésében. Szál jon áldás és dicséret szent nevére. Legyen a dicsőség az Övé mindörökké.

Biharugra, 1945. július 18.

Oláh Béla

lelkipásztor

Két hónappal szeptember 27. előtt már egészen bizonyossá vált, hogy a hatalmas orosz hadsereg el fogja özönleni hazánkat. Községünk lakosságát már akkor elkezdettük készít-getni arra, ami bekövetkezett. Amikor 1944. szeptember 26-án este a kivonuló magyar csapatok is minden reményt feladva menekülésre késztettek bennünket, a lakosság csak arra kérte őket, hogy minden harcot kerüljenek el, nehogy károkat szenvedjen a község.

Különben pedig a község egész lakossága helyben maradt, kivéve Bary A. Zoltán gyógyszerészt, Domján János tógazdasági intézőt, Tóth Sándor községi írnokot és családját, akik felsőbb utasításra a község irattárát vitték el.

1944. szeptember 27-én negyed 6 órakor jöttek be az orosz csapatok, és itt voltak 29-én reggel 9 óráig, amikor is a magyar és német csapatok visszanyomták őket.

Ezalatt a két nap alatt sok olyan dolgot követtek el, amit mi gondolni sem mertünk volna és nem is vártunk. A község teljes lóállományát, szekereit, lószerszámait elvitték, a lakásokat feldúlták, a faluban található összes italt megitták, és népünkre a legsúlyosabb sértést erőszakoltak reá fegyveresen, hogy asszonyaikat és leányaikat megfertőztették.

Anyagilag és erkölcsileg a legsúlyosabb bántásokat kellett elszenvedjük annál is inkább, mert az ide bejött csapattesteknek mi voltunk útjában az első szép magyar község, ahol mindenből a jót, sokat és szépet, értékeseket kaphatták. Innen volt az, hogy a legszegé-

nyebb öt-hat gyermekes községi kondást is burzsujnak nézték, és úgy is bántak el vele.

– 259 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Egyházközségünk ezalatt a két nap alatt csak úrasztali kelyhek elrablásával szenvedett kárt. Amikor azonban 1944. október 5-én reggel újra megérkeztek az orosz csapatok, amit a község lakossága már nem várt meg, a magyar és német csapatok felszólítására előtte való napon elhagyták a falut, a harcok nyolc napig tartottak, és községünk többször cserélt gazdát, a lakosság felbecsülhetetlen károkat szenvedett és ezekben a károkban osztozott az amúgy is szegény egyházközségünk is.

Egyházközségünk kára:

Két pompás ezüst kehelyből csak egyiknek a talpa maradt meg, a keresztelő készlet szép nagy ezüst tálja elveszett. Pompásabbnál-pompásabb terítőink, hétköznapiak, ünne-piek, gyászesetre valók, mind elvesztek egy olyannal, amely az annakidején megrendezett protestáns kiállításon is szerepelt. Ezek ma felbecsülhetetlenek.

Templomunk a harcok folyamán súlyos találatokat kapott. Északon az egyik óriási

vas ablakkeret és mellette a fal pár méteren beszakadt, a mennyezet majdnem teljesen leomlott, a padok összetörtek, gyönyörű katedráink, aminek ára a század elején egy szép kis családi háznak az ára volt, teljesen szétment, az összes ablakok betörtek. A torony déli oldalon kapott két találatot. Egyiket az ablak alatt, a fal átszakadt tőle, a másikat a kupola bádog része kapta.

A lelkészi lakás utcára néző kerítése kapott találatot, a tégla kerítés leomlott, az összes ablakok betörtek.

A község területén óriási tankcsata folyhatott, mert hat lakóház teljesen leégett, és még ezen felül a baptista imaház is földig égett. A község utcáin öt tank és három nagy teherautó van kilőve.

Néhány öregember idehaza maradt és azok elbeszélése szerint a háborús károkon felül igen nagy károkat okozott a lakosságnak, hogy a szomszédos román községek lakossága igen nagy számmal hajtotta el ál atainkat, és szekerekre rakva vitte lakásberendezéseinket.

Amikor végre Isten jóvoltából a harcok véget értek, még igen sok ideig rettegve élt a hazaszivárgott lakosság a kóbor csapatok garázdálkodása miatt. Ez az ál apot eltartott még több mint egy hónapig, de azontúl is megjelentek és megjelennek kívánságaikkal az orosz csapatok. Igen nagy vonzerőt gyakorol reájuk a gyönyörű 1200 kataszteri holdas halastavunk.

Végre december felé bizonyos rend teremtődött, és az orosz parancsnokság rendelke-zésére megindult a munka egyházunkban, iskolánkban és községi hivatalainkban.

A magam részéről az első két napi megszál ás utáni ijedségemben többed magammal

igen messzire mentem el. A gyülekezet teljesen magára maradt. Isten azonban nem hagyta el, hanem segítségül jött árva gyülekezetünknek. Egy igen derék gimnazista ifjút küldött, aki teljes lelkipásztori komolysággal és szép felkészültséggel kezdett hozzá az árva és megriadt nyáj egybegyűjtéséhez és gondozásához.

A harangok körülbelül november 14-én szólaltak meg, s ettől az időtől kezdve minden drága alkalmat kihasználtak a híve, hogy együtt lehessenek egymás hitének erősítésére és egymás bátorítására. Ez az ifjú ember Tar Lajos hatodik gimnazista tanuló, aki most a debreceni református főgimnázium eminens növendéke. Ezt az ifjút 1939-től kezdve tanítom, mivel Isten engem gyermekkel nem áldott meg. Az ifjú ma már semmibe sem

– 260 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

kerül, mert eddig mindenütt kedvezményekben részesült. Minden évben kitűnően vizsgá-

zott a gimnáziumban is, de 1944. november 14-től 1945. március 20-ig egy másik, kitűnő

érdemjegyet kellett kiérdemeljen, olyat, amilyenre nem hiszem, hogy sok példa akadjon Magyarországon. Apja kubikos, napszámos ember, most orosz hadifogságban van. Meg-

érdemelné, hogy felsőbbségeink részéről éber figyelem kísérné élete további szakában is.

Orvos szeretne lenni. Ha Isten akarja, akkor az is lesz.

Ez év március 20-án este érkeztem haza. Szívemben azzal az érzéssel léptem a falu határára, hogy hűtlen pásztor voltam, aki elhagytam a nyájamat, és éppen ezért feleségemmel együtt komolyan elhatároztuk, hogyha egyetlen panaszos szó, vagy elmenetelemet kifogásoló vélemény fog elhangzani, csak megpihenünk és tovább megyünk másutt keresni munkamezőt. Isten azonban nem így határozott. A gyülekezet a legnagyobb örvendezéssel és szeretettel fogadott. Szinte restel tem magamat. Legfeljebb azt vártam, hogy tudomásul veszik itthonlétemet, és elfogadják munkámat, de ehelyett teljesen elpusztult háztartásomat helyreállították, ál atokkal ajándékoztak meg, stb. stb. Hat szék híjával, természetesen az oroszok kézjegyével, minden bútoromat megmentett a falu lakossága. Ruha és más apró-cseprő felszerelési tárgyaim mind elpusztultak és elvesztek, de hát ezt termé-

szetesnek kell vegyem, mert az egész ország így járt.

Hazaérkezésem után azonnal takarítani kezdtem. Az egyház irattára igen sokat

szenvedett. Legsúlyosabb veszteség az 1906-tól 1944. szeptember 27-ig szóló házassági anyakönyv elvesztése, és másfél évi jegyzőkönyv elpusztulása. Elveszett az 1944. évi pénz-tárkönyv, de a nyugták 6 darab híjával megvannak. Így ez rekonstruálható. Iktatókönyv, postakönyv elpusztult, ami által igen nagy gonddal kezelt irodám a múltra nézve nem adhat sok bizonyságot. Anyakönyveink többi részben jó ál apotban megvannak.

A lakás takarítása után minden munkát végeztem a régi renddel és még több buzgó-

sággal. A gyülekezet szép számmal látogatja áldott alkalmainkat.

A templom renováltatását nem tettem szóvá sem. Tudtam, hogy ha kedves dolog Is-

tennek, akkor fog indíttatást adni valakinek, hogy erre a munkára serkentse a lelkeket.

Rövidesen így is történt. A gyülekezet tagjai kezdték szorgalmazni a kérdést. Isten kéznél fogva vezetett. Néha úgy állottunk, hogy semmiféle anyag nem volt másnapra. Hiányzott a mész, szeg, drót, stb. De másnap már szekérszámra volt mész, kilogramm számra szeg, drót, stb. Valóságos történelem volt ez a munka.

Itt még csak annyit, hogy az elpusztult szent terítők helyett ma már vannak újak, talán még több is mint volt, van két ezüst kehelyül szolgáló tartónk, amely kis alakítással szebb lesz, mint a régiek voltak, és a templomunk három ablaküvegezése híjával készen van.

Toronytetőnk újonnan befedésére pedig reménységünk van arra, hogy pompás vö-

rösrezet kapunk.

Mindezeket egy nagyon sok szegénységgel küszködő és élő gyülekezet cselekedte,

amelynek a múltja örökös anyagiakkal való harcban telt el, mert tagjai mind szegények és pénztelenek voltak. Kínlódott, adósságokkal küzdött és még iskoláját is átadta annak idején az ál amnak.

Isten azonban a maga csodálatos jótéteményeivel és szeretetével nem állott meg itt, hanem örököltünk 43 kataszteri hold földet egy tagban a falutól kb. 20 percnyire. Ha e bir-

– 261 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

tokot megtarthatjuk minden időkben, akkor a gyülekezet anyagi boldogulása és jóléte minden időkre biztosítva van.

Még néhány szót a gyülekezet tagjai, illetve a község lakosairól. Majdnem teljes református község. Baptisták vannak 130-an. Ami néhány más val ású van, az nem szá-

mottevő. A más val ásúak a szent szolgálatokat is igénybe veszik tőlünk. A baptisták igen erősek. Kitérés néhány éve nincsen.

A polgári életben politikus nép. 15 éve nincsen urasága. Az uraság birtokainak utolsó darabját, amit nem volt ideje és ereje megvenni tőle, most osztották ki, ami azonban már nem volt jelentős terület. A hatalmas tógazdaság, ami a falu verejtékén épült, ma egy 94 tagú munkaszövetkezet bérletében van. A nép higgadt és megfontolt. Templomba szeret járni. A szélsőségesebb pártok emberei is komoly és derék emberek, akik a földosztás végzésénél kijelentették, hogy egyház és községtől nem elvenni, de adni kel nekik földet.

Mint a gyülekezet lelkipásztora minden politikai és más szervvel a legjobb viszonyt tartom fenn azzal, hogy mindnyájan a vezetésem alatt álló gyülekezet tagjai, s az egyház-tól minden világi politikának távol kell állnia, és mindaddig, amíg megbecsülésben van részünk a politikai tényezők részéről, nekünk is megbecsüléssel kell lennünk ezekkel a tényezőkkel szemben. Hogy ez áldásos, erre ennek a gyülekezetnek az élete példa.

A fentiekben kívántam jelentésemet megtenni, kérem, hogy azt tudomásul venni

szíveskedjék.

Biharugra, 1945. augusztus 31.

Oláh Béla

lelkipásztor

Az egyházközség vagyona ingatlanokban:

Templom kb. 1000 négyszögölös kerttel.

Papilak 9 helyiséggel, 1000 négyszögölös konyhakert és 500 négyszögölös udvarral.

Istálló, magtár s disznóól al.

Egy iskolaépület 4 tanteremmel, 2 tanítói lakással, udvar és konyhakerttel, az ál am használatában. Lakbér nélkül.

Kb. 65 kataszteri hold szántóföld. 3 kataszteri holdas temető.

Terhei: Semmi.

Geszt

Az 1944. szeptemberében bekövetkezett háborús események a geszti gyülekezetet sú-

lyosan érintették. Az egyház épületeiben nagyobb kár nem esett, mindössze a templom kapott két kisebb, könnyen kijavítható tüzérségi találatot, azonban igen érzékeny veszteséget okozott a gyülekezetnek a Nagyszalontáról megindult pánikszerű menekülés,

– 262 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

ami a gesztiek igen nagy részét is magával sodorta, s méreteiben és minőségében a nyilas hírverésnek is kitűnő propaganda anyagot szolgáltatott.

Áldozatok: A harcok Geszten emberáldozatot nem követelnek. Komádiban hal meg

egy geszti édesanya négy éves kisfiával együtt bombatámadás következtében. A bevonuló csapatok Geszten két családos férfit és egy lány ártatlanul agyonlőnek.

Épületkár csak a templomot érte két német tüzérségi találattól, ami még az ősz folyamán kijavíttatott.

A klenódiumokat a presbitérium egyik egyháztagra bízza megőrzés végett, a pánik

őt is elsodorja a faluból, s elhagyott portájáról két úrasztali terítő elvész, a harmadik az úrasztaláról vitetik el, s elviszik a bevonuló csapatok a templomi harmóniumot is. Az egyház levéltárának értékesebb anyagát lelkipásztor még 1944. nyarán összegyűjti, s ez a rész épségben marad, egyébként a lelkészi hivatalt is feldúlják az átvonuló csapatok.

A sorsdöntő események helyi krónikája ez: szeptember 19-én magyar csapatok a bé-

csi határról Dél-Erdély ellen vonulnak, azonban előre sejthető, hogy ennek az akciónak nagyon súlyos ellenakciója lesz. Szeptember 22-én a járás vezetője már elrendeli a közigazgatási kiürítést, szeptember 23-án a vezetők elhagyják a községet. Az egyház kántora katonai szolgálatot teljesít, családja Vésztőre menekül. Az egyház tanítónője Dunántúlon lakó szüleihez távozik. Tekintettel arra, hogy a község határában húzódik a trianoni határ s a bécsi határ is közel van, a harcok előre sejthetők, s lelkész is Bekésre küldi családját.

Szeptember 24-én vasárnap lelkész presbiteri gyűlést tart, intézkedik az egyház értékeinek a biztonságba helyezéséről, s úgy a gyűlésen, mint az istentiszteleten kitér a bekövetkezhető válságos helyzetre, s mivel lelkész is a hazug propaganda hátasa alatt áll –elbúcsúzik a presbitériumtól és a gyülekezettől jelezvén, hogy esetleg rövid időre távoznia kel . Lelkész 25-én elhagyja a gyülekezetet, miután a községet az összes tisztviselők elhagyták, s védelmet keresve espereséhez Komádiba távozik. Komádiból is menekülnek, s lelkész volt principalisához megy Vésztőre, vele akarván maradni a sorsdöntő napokban. Szeptember 27-én este orosz csapatok vonulnak be Gesztre, szeptember 30-án reggel azonban egy ellentámadás következtében a község ismét német kézre kerül. A háromnapos (Nagyszalontán 5 napos) megszál ás élményei a lakosságot annyira megdöbbentik, hogy a lakosság 90%-a fejvesztetten menekül. Október 9-én ismét orosz kézre kerül a község, s nyolc napig – eddig tart orosz részről a komádi hídfő ostroma – csak gyűl-gyűl az orosz utánpótlás, s miután ez a háború s az orosz el átási rendszer természetes velejárója, a kö-

zség lakossága ingó javaiban, ruházatában, jószágállományában mérhetetlen kárt szenved.

A község igavonó jószágait elveszti, s ami kevés marad, azzal sem tudja földjét művelni, mert november közepétől kezdve a Tisza kastély parkja s a benti uradalom az oroszok által összeszedett marhák gyűjtő- és lelőhelye. A lakosság ál andóan a jószágok mellett robotol, a kevés megmaradt fogat a legrosszabb időjárási viszonyok között is ezek számára hord messze határokról takarmányt, egész június elejéig szenved a lakosság a robot miatt, ez a rendkívül súlyos próbáltatás azonban nem az orosz hadsereg számlájára írandó, mert ez különösképpen az itt székelő firmaparancsnok kapitány műve, aki szadista kegyetlenseg-gel igyekszik minél több kárt okozni úgy a történelmi emlékű Tisza kastélyban, a mellette levő Arany János házban, mint a lakosság javaiban.

– 263 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Meg kell jegyezni, hogy az orosz hadsereg az istentiszteletet és tanítást nem akadá-

lyozza. A tanítás éppen az oroszok gondoskodására november 13-án megindul, s megkezdődnek az istentiszteletek is. Az istentiszteleteket s a temetéseket a csak rövid ideig távol volt özv. Gombos Lajosné óvónő végzi, ő vezeti az I-II. osztály tanítását is, s a többi osztályokban két harmadéves tanítóképzős növendék tanít.

Az egyház kántortanítója március végén tér haza a katonaságtól. Lelkész április

25-én tér haza a dunántúli Nyárád községből, s május 20-án ugyancsak Nyárádról a tanítónő is hazaérkezik. A hatóságok mind a három tisztviselőt igazolják. Lelkész hazatérésekor, kántortanító május 1-jén tanítónő, július 1-jén megkezdi működését. Tisztviselők, különösen a lelkész nagy kárt szenvednek hátrahagyott ingóságaikban. Az iskola működése zavartalan, az istentiszteletek megtartatnak, s bár a téli hónapokban hal at-szanak az egyházzal szemben felelőtlen, s sokszor ellenséges megjegyzések később a túl-zók is megszelídülnek, s az egyház normális vérkeringése a megszál ás első évfordulóján már teljes mértékben helyre ál .

Geszt, 1945. december 17.

Besztereczy László

lelkipásztor

Komádi

Tisztelettel felterjesztem özv. Juhász Imréné meghatalmazását azzal a kéréssel, hogy ha az egyházkerületi pénztárnak fedezete van rá, kegyeskedjek az ő nyugdíját utalványoztatni, s kifizettetni Tóth József komádi lakos, malombérlő kezeihez.

Özv. Juhász Imréné 1944. évi szeptember havában kapta meg utoljára nyugdíját.

Nyugdíjának havi összege: 217.32 pengő volt.

Ugyanezen alkalommal örömmel jelentem be, hogy Sarkadon a rendes lelkészek

ügye egészen jó mederbe terelődött. A január 21-én tartott presbiteri gyűlés egyhangú határozattal kimondotta, hogy amennyiben v. Leelőssy Árpád első lelkipásztor politikai magatartását igazolni tudja: örömmel vál alják és fogadják további szolgálatait. Kalmár Lászlóról külön nem hoztak határozatot, de hiszem, hogy az ő távozása ügyében is hasonló ál áspontra fognak helyezkedni.

Nagyszalontán a Dohy Árpád hívei által, Főtiszteletű Úrhoz intézett kérvény ügyében holnap, február 11-én fog határozatot hozni a presbitérium. Az aláírások nagyobbik részé-

ről Molnár János helyettes lelkész már eddig is megál apította, hogy azokat a 16-17 éves gyermekek írták alá, akiket a presbitérium bizonyára nem fog komolyan venni. Minden reményem megvan rá, hogy itt is el fognak simulni az ellentétek, különösen, hogyha a távollevő lelkipásztorok Nagyszalontára visszatérhetnének, mert a hívek nagyrésze szeretettel, bizalommal és béketűréssel várja őket.

– 264 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Mély tiszteletem nyilvánításával maradtam, kész szolgája.

Komádi, 1945. február 10.

Perecz István

esperes

Körösnagyharsány

Épületek: Épületeink csak kisebb mérvű rongálást szenvedtek, melyeket a szokásos évi javítással helyre lehet hozni.

Klenódiumok: Épségben megmaradtak.

Anyakönyvek: Épségben megmaradtak. Ezeket az egyház presbiterei rejtették el és őrizték meg. Első sorban az egyház gondnoka: Máté János és Tarczali Viktor egyházfi.

Parochiális könyvtár és levéltár kb. 50 %-ban megsemmisült. Barbár kezek széttépték és széjjelhordták.

Lelkész magánkönyvtára 90%-ban megsemmisült.

Irattár és egyéb hivatali könyvek 50%-ban megsemmisültek, a meglévők is nagyobb-

részt megrongálva széttépve.

Egyház bútorai, képei 50 %-ban hiányoznak.

Iskolai hiányok: 4 darab térkép, vízhordozó edények, lámpák. Padok egyrésze, szekrények feltörve, illetve összetörve.

Ifjúsági könyvtár 25%-a, a tanítói könyvtár 50%-a megsemmisült.

Fizikai kísérleti eszközök 90%-ban összetörve.

Lelkész magán bútorai, ruhái, használati eszközei, ál atállománya, gazdasági eszközei, egyszóval minden ingósága 100%-ban hiányzik. A lakosság szétlopta, elhordta, összetörte. Amit szerető szívek megpróbáltak megmenteni, azt a község egyik embere újból összeszedte és a győztes hatalom által elrequiráltatta. Úgyhogy amikor lelkész hadifogsá-

gából hazaérkezett, lakását tejesen kifosztva találta. Csak egy két roncs került azóta meg.

Az egyház földjeiből 26 kataszteri hold földet elvettek, melyért esetleg kap az egyház más-hol. Ez a kérdés azonban még nincs eldöntve.

A harcok a községet nem nagyon viselték meg. Hála Istennek a harcoló sereg inkább csak átfutott rajta. Emberáldozatban, hogy mennyi a veszteség, még most nem lehet meg-

ál apítani, mert még kb. 50-60 ember hiányzik. Élnek-é vagy nem, senki sem tudja?

A gyülekezet lelkipásztora, Vajó Zoltán Zsolt 1944. májusától katonai szolgálatot teljesített. Nagy szenvedéseken, betegségeken keresztül hadifogságba esett. Amerikai hadifogságából, az elmenekült családját megtalálva, Braunau felső-ausztriai városból 45 napi szekér úttal, saját lovaival 1945. december hó 1-jén érkezett haza gyülekezetéhez. Távollé-

te alatt helyettese volt: Marsalkó József berekböszörményi segédlelkész. Ő elmenekülvén,

– 265 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Balogh Imre presbiter végezte a lelkészi szolgálatot addig, míg Bittó Zoltán nagyváradi val ástanár, majd pedig Farkas László nyíregyházi val ástanár helyettes lelkész állott a gyü-

lekezet élére. Az egyházi munka igen erős iramban folyik azóta, ellenben az egyház közigazgatási, anyagi dolgainak intézése a rendes lelkipásztort várta. Most már ez a része is a lelkipásztori munkának kezd alakulni.

Tanítónk közül: Szigeti Károly szintén katona volt. Családja elmenekült Abára, Fejér megyébe. Onnan a tavasz folyamán tértek haza.

Kiss Antal igazgató Császárra, majd Homokbödögére menekült, hol tanítói és kántori munkát végzett. Május havában tértek haza.

Csomorné Magyar Ágnes tanítónő Ecsegre, Nógrád megyébe menekült. Ott tanított.

Haza március 5-én érkezett.

Egyházunk tanítói lakásukat kifosztva találták itthon. A legnagyobb nyomorúságban élik életüket a lelkipásztorral együtt. Az éhenhalástól azonban a gyülekezet szeretete megmentette őket.

Iskoláinkban szeptember óta a tanítás rendesen folyik. A normális élet, a helyzethez viszonyítva már helyreállott. Sok gond, sok hiány, sok nehézség van, de sok imádsággal és munkával fáradozunk azon, hogy az egyház a mai időkben fenn tudjon maradni és erő-

södni. A hitélet képe bíztató, a szenvedés közelebb hozta a szíveket Istenhez.

Körösnagyharsány, 1945. december 19.

Vajó Zoltán Zsolt

református lelkész

Körösszakál

Körösszakálba az orosz csapatok 1944. október 13-án vonultak be. A hadieseményekkel kapcsolatban Biri József egyháztag életét vesztette. A lelkészi lakás tetőzetét két tüzérségi találat következtében 25%-os kár érte. A templom és lelkészi lakás ablakán kb. 4 négyzetméter üveg kár keletkezett. A templomban lévő harmónium porvédővásznát letépték. Egy teljesen kifogástalan ál apotban levő értékes, piros bársony úrasztali terítő, egy úrasztali ezüstkeretes, porcel án fenekű kenyérosztó tányér megsemmisült. A templom két darab perselyét feltörték, és az egyik perselyt mindenestől elvitték. Az anyakönyvek közül eltűnt az 1832-1839. évi (II. kötet) születési, esketési és halotti anyakönyv, a IV. kötet születé-

si anyakönyvéből (1853-1886-ig) kitéptek különböző évekből néhány lapot. A paróciális könyvtár kötetei megmaradtak. A könyvtárat és megmaradt anyakönyveket Balogh Lajos és Győrfy Imre presbiterek mentették meg a pusztulástól. Az egyházkerületi, zsinati, konventi és egyházmegyei jegyzőkönyveket, valamint az összes iratokat a katonák teljesen szétszórták, részben feltüzelték, részben a szemétre hordatták ki, ahol az időjárás pusztí-

totta el.

– 266 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Én családommal együtt 1944. október 5-én a katonaság kiürítési parancsára hagytam el a községet, és 1944. december 20-án tértem vissza. Az eltávozásom és visszatérésem közötti időt Debrecenben töltöttem, ahol az oroszok bejövetele után, a püspöki hivatalban szolgálattételre jelentkeztem. Szolgálatot azonban az abnormális viszonyok miatt nem kaptam és nem végeztem. Hogy családom része a mindennapi – akkor igen nehezen be-szerezhető – kenyeret biztosítsam, Rácsai Lajos debreceni pékmester műhelyében ál tam be alkalmi munkásnak, ahol mindenféle pékmunkát (favágás, fűtés, dagasztás, liszt és fa-beszerzés stb.) végeztem napi egy darab vekniért hazajövetelem napjáig.

Hazaérkezésemkor híveim a legnagyobb szeretettel és örömmel fogadtak. Másfél

hónapig lakásomba beköltözködni nem tudtam, mivel az itt tartózkodó orosz katonaság fürdőt rendezett be lakásomba. Ez idő alatt Papp Károly kovácsmester buzgó egyháztag fogadott hajlékába bennünket, és osztotta meg velünk lakását. Családomat 1944. december 28-án sikerült haza hozni. Haza hozatalukhoz Molnár Gyula presbiter ajánlotta fel és adta oda két fiatal csikóját, melyet Papp Imre buzgó egyháztag hajtott be 70 kilométer úton cca. 10 fokos hidegben a legnagyobb készséggel.

Megérkezésemkor a lelkészi lakás és templom környéke már messziről mutatta a

pusztulás nyomait. A templom előtt levő deszkakerítés eltűnt. A lakáson feltűnően sok ablaküveg volt betörve, néhány helyen az ablakszárnyak is eltűntek. Az egykor jó és csi-nosan berendezett lakásban nem volt található egyetlen bútordarab sem, még a szögeket is kihúzgálták a falakból. Egyik szoba közepén nagy csomó szétszórt iratot, néhány darab egyházkerületi, egyházmegyei és zsinati jegyzőkönyv és egyéb könyvek és füzetek maradványait találtuk, vízzel összelocsolva, és sáros lábakkal összetaposva. Az iroda helyiség-

ében találtunk négy fürdőkádat, melyekben reggeltől estig orosz katonák fürödtek. Az iroda egyik szögletében a padló cca 70 négyzetcentiméter területen fel van szakítva, s helyén cca 60 méter mélységű gödör ásva, amelyekbe a kádakból elhasznált vizet öntötték. Ha a gödör nem bírta elnyelni a vizet, egy részét seprűvel seperték ki az előszobán és verandán keresztül az udvarra, többi részét pedig vedrekkel az ablakon keresztül közvetlen az épület tövébe öntötték. Kívül az udvaron is mindenütt a vandál pusztítás nyomai tárultak elénk.

A lakás előtt levő kis veranda deszka oldala és gerendázata durván kitördelve, lugasa le-taposva, a lakás előtt levő kis virágos kert legázolva, s virágok helyén két kiütött fenekű

benzines hordóban és ugyancsak egy kiütött fenekű nagyobb vízhordó lajtban, robotos suhancok ál andóan melegítették és hordták a vizet a kádakba. Tüzelőanyagul a lelkészi udvar kerítését, értékes bútorát, és más elmenekült emberek ingóságait használták fel. Az udvaron belül minden kerítés eltűnt. Eltűnt a sertésól és kocsiszín deszka oldala és padlása, csupán a faváz és tetőzet maradt meg, ugyanez volt látható a takarmányos színnel is.

Az összes melléképületek: nyárikonyha, K. I. E. otthon, istálló, magtár, WC., szeneskamra, tyúkól ajtói mind eltűntek, eltűnt egy utcai ajtó is, az istállóból a jászlak, bent a lakásban pedig az éléskamra és fürdőszoba ajtói. Eltűntek a lelkész összes ingóságai, a bombatá-

madások elől Debrecenből ideiglenesen ideköltözött anyósának bútorai és idehozott le-gértékesebb ingóságai. Eltűnt a lelkész itt maradt fa és szénkészlete, búza, árpa, tengeri, napraforgó, zab és egyéb takarmánykészlete a legutolsó szemig.

– 267 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

A normális viszonyt sikerült azonnal helyre állítani. Az istentiszteletek tartását meg-kezdtem azonnal. Karácsony első napján úrvacsorát is osztottam. Később nem csak saját egyházközségemben láttam el lelkészi szolgálatokat, hanem Körösnagyharsányban minden vasárnap délután húsvétig, továbbá Körösszegapátiban szintén húsvétig és Mezősason áldozócsütörtök napjáig végeztem lelkészi szolgálatot. Ezekbe a községekbe gyalog jártam át, kivéve Mezősast, mely 16 kilométerre van egyházközségemtől, de ide is két ízben gyalog mentem át presbiteri gyűlést tartani.

A rendes belmissziói munkát megkezdeni belátható időn belül nem tudjuk, mert a

K. I. E. otthon, mely egyben a leányotthon is volt, díszes berendezései és felszerelései el-tűntek. A megszálló katonaság még ajtófélfáját is kivette. Az egyház missziós terme is egy időre használhatatlan. Padjai 50%-ban elvesztek, ablakit részben leszedték, részben pedig betördelték. Kályháját is elvitték.

Hisszük azonban, hogy e megpróbáltatás csak ideig tartó. Nem lankadó hittel, bízva tekintünk a jövendő fele. Most a Mindenhatónak úgy tetszett, hogy megállítson egy időre e munkában, de hisszük azt, nem sok idő múlva újra lehetőséget ad arra, hogy a romokat felépíthessük és megújult szívvel, a megpróbáltatások tüze után megújuló emberekkel kezdhetjük meg az Isten dicsőségét szolgáló missziói munkát, amelyet mi hűtlen és gyarló pásztorok esetleg akaratunk ellenére el aposítottunk, vagy belefáradva unalmassá tettünk, így népünket is iránta közönyössé tettük. Most azonban, amikor Isten elvette e munkának a lehetőségét tőlünk, mindnyájan, pásztor és nyáj rádöbbentünk arra, hogy mekkora kegyelem volt, amit meg nem becsültünk, és tőlünk, mint érdemtelenektől elvette az Isten.

Most Péter bűnbánatával sírva mondjuk, csak még egyszer tekintsen ránk Isten és árassza reánk kegyelmét, eltékozolni nem fogjuk soha többet, soha többet.

Felolvastatott a presbitérium 1946. január hó 30-én tartott gyűlésén.

Körösszakál, 1946. január 30.

Szűcs Endre

református lelkipásztor

Körösszegapáti

Politikai, illetve egyházközségünk területére 1944. október 13-án vonult be a Vörös Hadsereg. Községünk területén nagyobb harcok nem voltak. Inkább csak átvonulás és megszál ás jellegű volt.

Háborús károk épületekben, berendezésben stb.:

A templom több kisebb találatot kapott. A torony fala kissé megrongálódott, a templom bádogtetején pedig szilánkbecsapódások okoztak kisebb károkat. Az orgona szánt-szándékos rongálással lényegesen megrongáltatott. Kb. 40 síp teljesen elpusztult. Az úrasztalának berendezéséből 3 szép terítő elveszett, egyéb berendezés megmaradt. A templom bútorzata is megmaradt. A lelkészi lakás két telitalálatot kapott, és a tetőzete, valamint

– 268 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

az utcai fala megrongálódott. E károkat már részben megjavíttattuk. Két iskolaépületünk egyikének a tanterme belső tűz által kiégett, padlózata, berendezése, ablakai megsemmisültek. A melléképületek és kerítések igen erősen megrongálódtak. A másik iskola, valamint a két tanítói lakás használható ál apotban megmaradt. A lelkészi hivatal berendezése tűrhető ál apotban maradt, az irattár, a lelkészi könyvtár és a parókiális könyvtár hiányos. Az anyakönyvek megmaradtak. A régi temetőnkben levő mintegy 2 hold akácerdőt kivágták.

A lelkész a családját 1944. szeptember 24-én szüleihez elvitte, ő maga visszatért októ-

ber 1.-jén, december 2-án ismét családja után ment, hogy téli ruhát vigyen nekik. Október 7-én, mikor ismét vissza akart jönni, már a Tisza-vonalán nem tudott átjönni. Mihelyt lehető volt, azonnal visszatért gyülekezetébe. 1945. március 30-án érkezett haza. A gyülekezet és a presbitérium nagy szeretettel fogadta.

Vincze Béla kántortanító szolgálatot teljesített, és 1945. május 1-jén tért vissza. Sarkady Ilona tanítónő eltávozott a gyülekezetből 1944. október 5-én, és 1945. áprilisában tért visz-sza. Mindhárom egyházi tisztviselőt igazolta az illetékes hatóság.

Egyházi tisztviselők és presbiterek közül háborús áldozat nem lett. A gyülekezet tagjai közül 3 fiatal nő esett áldozatul, közülünk egy presbiternek fiatal felesége.

Háború okozta lelki meghasonlás, békétlenség, egyháztól való elidegenülés stb. nem tapasztalható, sőt az Ige utáni őszinte vágyakozás fokozódása örvendetesen megál apítható.

Az adakozás, az egyházi teherviselés vál alása is örvendetes.

Az egyház földjeit, javadalmi földeket stb. a földreform végrehajtása során igénybe nem vették.

Jelentésem tudomásulvételét tisztelettel kérem. Mivel – mint fentebb is említettem –

a jelentéstételre vonatkozó rendelet birtokomban nem volt és jelenleg sincs, nem tudom, hogy jelentésem a rendelkezés szellemében készült-e, de igyekeztem minden tekintetben pontos és a helyzetnek megfelelőképet adni.

Vagyok őszinte tisztelettel:

Körösszegapáti, 1945. december 31.

Kovács Imre

lelkipásztor

Kötegyán

Kötegyán község a volt trianoni határon fekszik. Nagyszalonta előtt az utolsó község. Ha-tárából a bécsi döntés után is csak a vasútvonal felőli területekből kapott vissza bizonyos részt, a többi a románoké maradt. Lélekszáma az 1941. évi népszámlálás szerint: 2937.

Ebből református 2728. Színmagyar, ősrégi község. Már a rómaiak idejében település volt.

István király alatt várjobbágyok lakták. Lelkipásztorainak névsora az 1664. évtől, a taní-

tóké az 1770. évtől megvan. A községben csak református templom és népiskola van négy tanerővel.

– 269 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

1944. szeptember 8-án éjjel 160 honvéd, 7 tiszt és négy ágyú érkezett a községbe. Aznap a vonatközlekedés Nagyszalonta-Nagyvárad felé megszűnt. Egy zászlóaljnyi gyalogság is jött. A lelkészlakásnál elszál ásoltak egy tisztet, 10 honvédet, egy lovat, a lelkészi hivatalban a századirodát. Szeptember 13-án reggel 4 óra 40 perckor lépték át a román határt, Arad felé tartva. 22-én Békéscsabát bombázták. Ettől kezdve a vonat és postaforgalom teljesen megszűnt ezen a vonalon is. Aradnál az orosz páncélosok áttörték vona-lainkat. Az elöljáróság, vasút, posta már napokkal ezelőtt rendelkezést kapott, hogy mit hova szállítson el. Mindent összecsomagolva, készen ál jon a menekülésre. 23-án délelőtt dobszóval közhírré tették, hogy csapataink vonulnak vissza, jön az ellenség, meneküljön mindenki, aki akar, amerre tud. Ez 10 órakor történt. A községi tisztviselők a főjegyző

kivételével, s a bíró, szekereken indultak a postával együtt, egyelőre Mezőtúrra, ha szüksé-

ges, tovább a Dunántúlra.

A főjegyző az egyház gondnokát, egy nyugalmazott vasúti elöljárót, akinek nagyon rossz a lába, s akire valamiért haragudott, akarta kényszeríteni, hogy az egyik szekér lovait hajtsa. A gondnok ezt megtagadta. A csendőrök kényszeríteni akarták, s már szuronyhasz-nálattal fenyegették, de így se volt hajlandó vál alni az utat. Így békén hagyták. A dobszó után a június 20-a óta katonai szolgálatot teljesítő Nagy Ferenc kántortanító felesége be-fogatott a szekerébe, s útnak indult. Vele menekült Paál Gyula igazgatótanító feleségével s két kis gyermekével, Marcsó Ida tanítónő. Elmentek, s azóta soha máig hír se jött felőlük.

Magam is befogtam két szekerembe s a holminkat felrakva, útnak indultunk Nyíregyhá-

zára az anyámékhoz azzal, hogy a feleségem és a leányom ott maradnak, mi a két fiammal hazajövünk. A két fiú hajtotta a lovakat. Sehogy sem ízlett azonban a menekült ál apot, s mikor Újirázon a postahivatalnál megtudtam, hogy az oroszokat visszaverték, hazaindul-tunk s huszonnégyórai távollét után meg is érkeztünk azzal, hogy többé nem megyünk el.

25-én, hétfőn délután 4 órakor a főjegyző, a csendőrség, a határőrség elhagyta a községet.

Nem maradt más nadrágos ember, csak egy 89 éves nyugalmazott ál ami igazgatótanító, és egy 65 éves nyugalmazott községi jegyző.

A postamesternő nem menekült el s a telefon még működött. Felhívtam a nagysza-

lontai portyázó század parancsnokságát, s tanácsot kértem, mit tegyek. Nagyon megörült, mikor hallotta, hogy van itt valaki, s arra kért, hogy vegyem át a falu vezetését, s az elöljá-

róság itthon levő tagjaival tegyünk, amit jónak látunk. Magunk vagyunk, s cselekedjünk belátásunk szerint, felelősségünk tudatában. Összegyűjtöttem 2-3 elöljárót és értelmes embert, s azokkal a községházán szolgálatot tartottam. Velünk volt ál andóan egy oroszul és egy románul tudó ember. Hajnali két órakor a telefon összeköttetés mindenfelé megszakadt. Azonnal hozzáfogtunk a polgárőrség megszervezéséhez. Reggelre megcsináltuk.

Reggel a csendőrség visszatért. A vámőrség egy őrmestere és két katonája is visszajött, ezek azonban egy óra múlva ismét elmentek. A csendőrség is délután 6 órakor végleg elment.

27-én, szerdán délelőtt fél tizenegy órakor lovas járőr érkezett a községbe. Románok voltak. Eléjük mentem a tolmáccsal. Egy közülük azonnal a községházára jött, s elvágta a telefonvezetéket. Megkezdődött a bevonulás. Jött minden fegyvernem. A katonák felig ci-vilben. A tisztek nagyrésze tudott vagy magyarul, vagy németül. A legénység között is sok volt a magyar. Egy őrnagy, s 6 különféle rangú tiszt a lakásomra jött, megették a már kész

– 270 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

ebédet, s még kellett készíteni nekik. Két temetésem lett volna. Megkérdeztem, szabad- e harangozni. Megengedték. Az elsőt egy órakor zavartalanul elvégeztem. Közben ezek a csapatok Sarkad felé elvonultak. Az újak már vadak voltak. Nem tudtak a temetésről, s mikor a harangszót meghallották, fellőttek a toronyba, majd felmentek, s az öreg 70 éven fe-lüli harangozót puskatussal megvertek. Elvették a pénzét, óráját. Mikor a temetési menetet vezetve a piactérre értem, félre állították mellőlem a népet, s azt mondták, hogy a „pópát”

fejbe lövik. Rám emelték fegyvereiket. Akik tudtak románul, könyörögtek nekik, hogy ne bántsanak, s nagy nehezen tovább engedtek. Mire visszajöttem, már kerestek. A román őrnagy, a parancsnok szörnyen dühös, hogy nincs se jegyző, se bíró. Nem talál senkit, akinek parancsot adjon. A tolmáccsal elmentem hozzá, s vál altam, hogy képviselem a falut.

Parancsot adott, hogy a toronyra azonnal ki kell tűzni a román zászlót. Valahonnan, másig sem tudom honnan, kerítettek egyet, s mentem jelenteni, hogy ki van tűzve. Szörnyű mé-

regbe jött, hogy az nem zászló, csak egy rongy. Mondtam, hogy nem tudunk mást adni. Itt ezer év óta magyarok vannak, románok soha nem voltak itt, s ilyen színekre szükség nem volt. Kiadta a parancsot, hogyha virradóra egy 120 centiméter hosszú, s megfelelő széles zászló nem lesz kitéve, felgyújtja a tornyot. Reggelre 5 mázsa kenyér legyen a községhá-

zán. A szövetkezetből kerítettünk festéket s gyermek kelengye darabokból elkészítettük a zászlót. A kenyér is meglett. Meg volt elégedve. Majd a lőfegyvereket, robbanó szereket, rádiókat kellett beszednünk. Kb. egy zászlóalj katonaság volt. Két ágyút a templom tövé-

ben állítottak fel, egyet s több aknavetőt a lakásom mögött. A honvédek Sarkad felől jöttek, s igyekeztek a falut kímélni, de ők is kénytelenek voltak lőni. Ál andóan hullott a golyó.

Lementem a malomba, hogy induljon meg, mert kell a liszt. Majd a községet jártam, ellenőrizve, hogy mi történik, figyelmeztettem az embereket, hogyan viselkedjenek. Aránylag kevés veszteség volt. Szétlőttek a sertésólat a benne levő jószággal együtt. Találat ért 5 házat. Egy ember láblövést kapott, egy karlövést. Ennek a karját később le kellett vágni.

Még egy sebesülés volt.

Délben megkezdődött a rablás. A tanyákon kezdték a szomszédos román községek

lakosai. Szekerekkel jöttek. A katonák segítettek nekik. Mentem az őrnagyhoz, akadályozza meg. Azt felelte, nem az ő dolga, ő katona. Majd jön utánuk a bíróság, annak jelentsük.

Egyébként is a magyarok csak visszakapják azt, amit csináltak. Igaza volt, mert a határ átle-pése után az itteni vámőrség és csendőrség vezetői fosztották ki legjobban ezeket a közsé-

geket. Minden üzletet feltörtek most már. Ezekben, a gyógyszertárban, az orvosi lakásban s az elmenekültek lakásaiban mindent összeszedtek, ami nem kellett, azt összetörték. Há-

rom szép lovamat felszereléssel, szekérrel s egy csomó fehérneműt vittek el. Éjszakára még szörnyűbb dolgokat terveztek, azonban este 6 óra tájban az ideért honvédek megrohanták a falut, s a románok hanyatt-homlok menekültek. Persze a rabolt holmit vitték.

Az egyházat semmi különösebb károsodás nem érte. Amikor csak lehetett, a tolmácscsal ál andóan az egyházi épületek körül cirkáltunk. Az egyház pénzét, háromezer pengőt elosztottuk köztem, a gondnok és egy presbiter között még a bejövetel után mindjárt. A te-rítőket, kegyszereket, írógépet, anyakönyveket a gondnokkal elástuk. Egyszer jártak benn a lelkészi hivatalban, s felforgatták azt. Pár hivatalos lapot, egyházkerületi, konventi stb.

jegyzőkönyvet, hivatalos iratot széttéptek, vagy csomagolásra használták fel. Ez lényegte-

– 271 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

len. Az iskolaépületekről a magyar címert letépték. A Horthy-kép szemeit kiszúrták, az ablakokról a vászonredőnyöket letépték, s elvitték a két tantermet elválasztó ajtók között levő hangszigetelő, tengeri fűvel kitömött zsákokat szalmazsáknak használták, s három táblát belőlük elvittek, néhány ablakot kivertek.

Leírhatatlan lelkesedés fogadta a honvédeket. Másnap istentisztelet volt, s a község lakossága megvendégelte őket. Amint megjöttek, a tisztek nagy része a lakásomra jött, s az egyik zászlóaljparancsnok 3 tiszttársával ott is lakott. Alighogy elhelyezkedtek, az udvaron óriási lárma támadt. Egy román félcivil katonát hurcoltak be, s ütötték-verték. Azt mondták, hogy kém, berúgott s elaludt. Úgy maradt itt. Az mindenütt vérezve az ütésektől védekezett, hogy ő magyar ember. Nagy Istvánnak hívják, s szándékosan maradt itt, mert nem akar a románokkal harcolni. A zajra kijött egy Bolgár nevű százados. Parancsot adott, hogy vigyék hátra a kertembe, s lőjék agyon. Kértem, hogy ne tegyen ilyet a lelkészlaká-

son. Vigyék el máshova. Nem adott rá semmit. Azt megengedte, hogy a sírjához elkí-

sérhessem s imádkozhassam vele. Az ember hibátlan magyarsággal, nyugodtan mondta velem a Miatyánkot és a Hiszekegyet. Beleparancsolták egy légvédelmi futóárokba. Ott szó nélkül arcra feküdt. Négyszer belelőttek, azután ráhúzták a földet.

Október 5-ig tartottak a harcok. Ezen a napon Nagyszalontát már másodszor, s véglegesen elfoglalták az oroszok. A honvédség szelleme jó volt, de lőszere úgyszólván alig volt.

Tudtuk, hogy visszavonulnak. Megkérdeztem a tiszteket, mitévő legyek az agyonlőtt ro-mán miatt. Azt mondták, semmi esetre se maradjak itt családommal, mert ha megtudják, hogy a kertemben fekszik, kiirtanak családostól. Azt mondták elvisznek magukkal bennünket. Ezt nem vál altam. Negyedéves debreceni theológus fiam még délután el tudott jutni Sarkadkeresztúrra, s ott kapott vonatot Debrecenbe. Nekem maradt még egy kisfias lovam, egy rossz kétéves csikót itt hagytak a románok, a honvédek adtak egy lovat, s így a megmaradt másik szekeremre raktunk fel, amit tudtunk, s este 8 órakor útnak indultunk két itteni presbiterrel s családjával Békés felé. Gyulára már nem tudtunk bemenni, mert utcai harcok folytak, tehát Doboz felé mentünk. Reggel értünk Békésre, ott nagy légitáma-dást kaptunk. Alig tudtunk fedél alá menekülni. Egész délelőtt folytak a harcok, s délben már bent voltak az oroszok. Itt a lovaimat elvették, s a szekeremet is csak egy román szakaszvezető mentette meg. Az ötödik napon megtudtuk, hogy Kötegyánban ellenséges katonák nem jártak. Elhatároztuk, hogy haza megyünk. Egy rossz lovat a románok belöktek az udvarunkba, ezt fogtuk be a velünk levő család egyik csikójával, s 15-én reggel útnak indultunk. Szörnyű vergődés közben, Isten különös védelme alatt aznap este haza is értünk.

Menekülésünk alkalmával a házat a nálam lakó béresre és családjára bíztam. Ezek

mindenünkből kifosztottak. Elterjesztvén azt a hírt, hogy látták bizonyos emberek, hogy egy kukoricásba szaladtunk be, s az egész család elpusztult. Később az orosz csendőrség segítségével sikerült egyet-mást visszaszereznünk tőlük.

Október 15-én este, hazajövetelem után jöttek be először a községbe orosz katonák.

Másnap délelőtt Illyéből civil s egyenruhába öltözött románok jöttek, s a bírónak a község közepén levő házához mentek, s kirabolták. Ettől kezdve alig volt olyan nap, hogy valahol ne raboltak volna. A tanyákról már be kellett menekülnie mindenkinek, onnan még az ajtókat és ablakokat is elvitték. Valamit tenni kellett. Bementem az orosz katonai parancs-

– 272 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

noksághoz Sarkadra. Ott azt mondták, hogy csendőrt egyelőre nem adhatnak, hanem a lakosság védekezzék maga. Fogja el, vagy verje agyon a rablókat. Csakhogy azok mindig fegyveresen jöttek, nekünk pedig nem volt fegyverünk. Összehívtam a volt elöljáróságot.

Nagy nehezen rávettem a bírót, aki közben hazajött, hogy vegye át a hivatalát. Rá lett.

Az elöljáróság tagjai is, bár nagyon húzódoztak, lassan megkezdték a szolgálatot. Jegyzőnek felkértük az itt maradt nyugalmazott jegyzőt. Magam ott teljesítettem szolgálatot, ahol szükség volt rám. A „Futura” raktárai megvoltak, bár több ízben raboltak abból is. Rá-

vettem az elöljáróságot, hogy mindenkinek, akinek nincs meg az egy évi fejadagja, adják ki. Aki nem tud fizetni, kötelezvényt ír alá, hogy pénzben vagy természetben úgy ő, mint minden hozzátartozója, köteles az elvitt terménymennyiséget megtéríteni.

A lelkészi hivatalt s az iskolákat hamarosan rendbe szedtük. November 5-ére össze-hívtam az első iskolaszéki és presbitergyűlést. A presbitérium nem jött össze határozatké-

pes számban, így 12-ére hívtam újra össze. Ugyanezen a vasárnapon megtartottuk az első

nőegyleti összejövetelt, s ettől kezdve minden vasárnap. Október 29-én az újborért való hálaadás alkalmából úrvacsorát osztottunk. Kaptunk a hívektől eldugott bort. A folyó évi böjti úrvacsora kivételével, minden alkalommal tudtunk úrvacsorát osztani a hívek áldozatkészsége folytán. A tanítást november 15-én megkezdtük. Tanítónk nem volt. Egy öreg nyugalmazott ál ami tanító volt itt, aki már 2 éven át ideiglenes helyettes volt, ennek a vezetése alatt VIII. gimnáziumi tanuló fiam és két mezőgazdasági középiskolai tanuló végezte fizetés nélkül a tanítást, közmunka helyett. Később ezek eltávoztak saját tanulmányaik folytatására, de jött helyükbe egy II. éves óvónőképzős leány, s egy három kereskedelmit végzett, volt községi írnok, szökött fogoly, s ezek végzik, s remélhetőleg be is fejezik a taní-

tást. Később az egyház fizetést is adott nekik, s most rendesen kapják a fizetésüket. Mivel rendes tanítónk nem volt, magamnak kellett vál alnom a kántori, az iskolaszéki, presbiteri jegyzői teendőket. Az iskola minden osztályában heti 2 órai val ástanítást.

A konfirmációi oktatást azelőtt is magam végeztem. Mindezeket ma is végzem. Külön díjazást nem kértem, s nem kaptam értük. Viszont sem a presbitériummal, sem a hívekkel soha sem volt a legkisebb bajom sem. Az egyházat senki sem bántotta, sőt igen megbecsülték.

November 10-én futár jött Nagyváradról, hozta az első postát. Először engem keresett fel. Tőle tudtam meg, hogy az uj á alakult vármegye megkezdte működését, s megalakult a Magyar Demokratikus Népi Szövetség, amelyik nem párt. 12-én gyalog átmentem Nagyszalontára, s az ottani Szövetség munkáját megnéztem. 14-én népgyűlést hívtam össze, s megalakult itt is a Szövetség. Tisztikarába s választmányába a lakosság minden rétegéből vettünk be. Elnökévé minden ellenkezésem dacára engem választottak. Kénytelen voltam vál alni, hogy útnak indítsam. Programot nem kaptunk, s így magunk készítettünk prog-ramot. A tisztikar és a választmány 2 tagja minden nap szolgálatot tartott a községházán az elöljáróság mellett. A Szövetség vál alta a felelősséget a legszükségesebb intézkedésekért, s ellenőrizte azok végrehajtását. Így pl. szenet és fát szereztünk a malomnak, hogy őröl-hessen, stb.

Szörnyű sok robotot kellett teljesíteni, mert Sarkadon egy 10000 holdas béruradalom volt. Sok mindenünket parancsra be kellett adni. Így pl. 450 mázsa cukorrépát szállítottam

– 273 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

be, amiért soha egy fillért, vagy egy deka cukrot sem kaptam. Volt úgy, hogy a két lovam, s a béresem 35 napon át csak aludni jött haza. A robotért soha senki sem fizetett, de a lovakat, s a szekeret a gazdának kellett karbantartatnia.

December 29-én lemondtam a Demokrata Népi Szövetség elnökségéről, mivel az már

a maga lábán is meg tudott ál ani. Többé semmiféle köz-megbízatást nem vál altam, bár-hogy erőltették is, sem a nemzeti bizottság, sem a képviselő testület tagságát.

Decemberben kaptunk 4 orosz csendőrt, s attól kezdve helyzetünk javult.

Februárban egy alkalommal Sarkadon jártunk őrlés végett. Egy rendőr a feleségem-

mel együtt bevitt a rendőrségre. Azzal voltam vádolva, hogy felbujtó voltam 8 cigány meggyilkolásában, mert ezeket a honvédek kézigránátokkal széttépették. A feljelentő a vádlott volt. Ugyanaz az ember, aki mint tolmács, a románok bevonulása alkalmával velem együtt védte a falut. Egy óra hosszat voltam a rendőrségen, akkor elbocsátottak, soha töb-bé meg sem kérdeztek ebben az ügyben. Március 15-én az itt ál andóan tartózkodó orosz akart agyonlőni, mert a tolmáccsal összejátszva pénzt és fehérneműt zsarolt az emberektől. Tőlem is. Feljelentettem érte, s az embereknek is megmondtam, ne adják, amit követel, mert nincs joga hozzá. A parancsnokság nekem adott igazat, s őt megbüntették. Március 15-én azután berúgott, s revolverrel akart elégtételt venni rajtam.

Bizony sokat szenvedett a község, de sok javát sikerült megmenteni.

Az egyháznak a földreform során 19 kataszteri hold földet kellett volna adni, de még eddig nem vette igénybe senki. Templomba elég szépen járnak. Az iskolás gyermekek ré-

szére minden vasárnap délelőtt 11 órakor gyermekistentisztelet van. Télen a fűtött iskolá-

ban, máskor a templomban. A nőegylet több mázsa élelmiszert gyűjtött, s szállított Debrecenbe a hadifoglyoknak. Az egyházi adót készségesen fizetik, sőt még nagyobb mértékben, mint máskor. Gyülekezetünkből eddig politikai magatartásért senkit le nem tartóztattak, el nem ítéltek. Az ifjúsági egyesület nagy létszámmal, szépen dolgozik. Remélhetőleg az ősztől kezdve már ismét fel lehet venni közöttük is az egyházi munkát.

Bizony az Úr keze cselekedte mindezeket, erővel és hatalommal!

Kötegyán, 1945. június 22.

Paksy Sándor

lelkipásztor

Magyarhomorog

1944. augusztus 21-én a községet angol-amerikai bombázók részéről légi támadás érte.

A bombázásnak három halálos és három súlyos sebesült áldozata lett. A sebesültek megy-gyógyultak.

A szoros értelemben vett hadműveletek szeptember 8-án érték el Nagyszalonta felől a község határán átfolyó Sebes-Köröst. Október 7-től 13-ig a faluban és a falu körül a Sebes-Körös felől ágyú- és aknalövedékek csapódnak le. Azonban ezek sem épületben, sem

– 274 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

emberéletben kárt nem okoznak. Egy lövedék eltalálja ugyan a templom tornyát, de nem üti át a falat, csak a felületet rongálta meg. Ez idő alatt egy nő (K. Tarsoly Gyuláné született Gy. Szabó Róza) aki szívgyengeségben szenvedett, ijedtség következtében meghalt. A falu földmíves lakosai közül többen az északi irányban fekvő tanyákra mentek ki, és részint az orosz csapatok bevonulása előtt, részben utána visszatértek lakóhelyeikre. Néhány család távolabbra is elmenekült, de a hadműveleteknek Magyarországon való befejezése után lassan mind visszajöttek.

Pusztai Sándor lelkipásztor feleségével és három gyermekével október 4-én elhagyták a községet. Családját Mátészalkára szüleihez vitte. Mivel a már Debrecen alá felhúzódó harcok miatt vissza nem térhetett, családját szüleinél hagyva október 19-én Budapestre utazott, ahol jelentkezett az Egyetemes Konventen, majd kórházi lelkészi szolgálatra a tá-

bori püspökségen is. A protestáns tábori püspökség az előbb Gödöllőn, majd Sopronban települt 206. számú vöröskereszt kórházhoz rendeli ki protestáns lelkészi szolgálatra.

December 13-tól 1945. május 18-ig a 206. számú vöröskereszt kórház protestáns lelkészi szolgálatát látja el. A kórház feloszlása után visszatért gyülekezetébe. A presbitérium júni-us 3-án igazoltatását javasolja, és ezzel megkezdi lelkipásztori szolgálatát. Sem neki, sem feleségének és gyermekeinek semmi bajuk nem történt.

Vigh György kántortanító és felesége Trosztel Aranka tanítónő a községben maradtak.

November 1-jén a tanítást megkezdik. A lelkipásztort távollétében Fejszés Endre komádi, Szücs Endre körösszakáli és Farkas László körösharsányi helyettes lelkész helyettesítgetik, a szószéki szolgálatot többször Vigh György kántortanító látja el.

Veres János tanító eközben katonai szolgálatot teljesít. Mielőtt a harcok elérték volna a falut, feleségét és gyermekeit elvitte, azonban ő a Dunántúlon fogságba esett, még ez ideig nem tért vissza. Felesége, aki községi óvónő, gyermekeivel visszatért.

Az egyház jelentősebb épületkárt nem szenvedett. A templomon, lelkészlakon és

az iskolán kb. 5 négyzetméter üvegkár keletkezett, amit ez ideig nem lehetett pótolni.

Az anyakönyvek hiánytalanul megmaradtak, a parokhiális könyvtár kötetei szintén. Elvesztek a Debreceni Protestáns Lap eddig összegyűjtött számai egy pár kivételével, az egyház legújabb vagyonleltára. Egy régi, használaton kívüli sötétkék bársony úrasztali terítőt és egy aranyhímzésű piros bársony szószéki terítőt széttéptek. Az úrasztala ajtaját feltör-ték, de már ki lett javítva. A széttépett és már használaton kívüli terítőn kívül más nem volt benne, az edényeket és terítőket R. Tarsoly Antal gondnok elrejtette. A templomi harmóniumot elvitték. Pünkösd szombatján került vissza Ártándról. R. Tarsoly Antal gondnok tudomást szerzett róla, hogy az ártándi református templomban van egy harmónium, melyet katonák hagytak ott. A rajta levő felírásról felismerte és haza hozta. Így az egyház érzékenyebb anyagi veszteségeket nem szenvedett. A községben harcok nem voltak, így a lakosság nem szenvedett annyit, mint ott, ahol harcok voltak. A lelkipásztor szolgálatba ál ásával (június 3.) az egyház életében helyreál t a normális ál apot.

Magyarhomorog, 1945. december 15.

Pusztai Sándor

lelkipásztor

– 275 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Mezőgyán

A körlevél felhívására a 6-ik pontban foglaltaknak megfelelően jelentem, hogy a mezőgyá-

ni református egyházközség az 1944. évi szeptember hóban bekövetkezett hadiesemények következtében 2 férfi és 1 nő halálos áldozatot szenvedett.

Épületkárokban csak könnyen javítható és pótolható károkat szenvedett.

Klenódiumai 2 darab régi cink kanna és több úrasztali terítő kivételével, valamint 1-1

darab ezüst keresztelési kanna és tálacska hiányával megmaradtak.

A templom orgonáját annyira megrongálták, hogy jelenlegi ál apotában nem használható, de megjavítható.

Az anyakönyvekből az I. számú anyakönyv, mely az anyakönyvi bejegyzéseket kezdet-től 1810. évig foglalta magában, ez idő szerint nem található. Felkutatására minden lehetőt elkövet a presbitérium. A többi anyakönyv és okmány megvan.

Az iskolai felszerelésekből tetemes kárt szenvedett az ifjúsági és tanítói könyvtár. Hi-

ányzik 1 darab iskolai asztal, 2 darab dobogó, 1 darab tábla, tetemes szemléltető eszköz, az I. sz. iskola fizikai és térkép felszerelése. Tetemes kár mutatkozik az egyházi lakások, irodahelyiségek berendezéseiben is, de itt a kárt részletesen csak az irodavezetők és lakók hazaérkezése után lehet megál apítani. A helyben maradt egyházi tisztviselők (Végh András igazgató tanító és családja), valamint az egyháztagok sok zaklatáson mentek keresztül, és ingóságaik eltulajdonítása következtében tetemes károsodást szenvedtek. Nagyobb harcok a községben nem voltak.

Az iskolákban a tanítást 1944. évi november hó 6-án kisegítő tanerők igénybevételé-

vel meg lehetett kezdeni. Az istentiszteleteket és temetéseket Végh András igazgató tanító végezte Andor nevű okleveles tanító fiával. Karácsonykor úrvacsorát osztott, keresztelé-

seket végzett, és az egyházi adminisztrációt megindította vitéz Leel-Őssy Árpád sarkadi megbízott lelkipásztor.

Az újszalontai fiókegyházban sem károsodás, sem feljegyzésre érdemes esemény nem történt.

Mezőgyán, 1945. január 31.

vitéz Leel-Őssy Árpád

sarkadi lelkipásztor

Mezősas

Mezősas községbe az orosz csapatok 1944. október 13-án, délután 1 órakor lőttek be.

Az első lövés a templomtornyot találta, mely még további 63 lövést kapott. Néhány lövés érte a templomtetőt, a templom melletti lelkészlakást és a központi iskolát is. Másfél napig állott ágyútűz alatt a község. Több mint 100 ház megrongálódott, 27 lakhatatlanná vált, a

– 276 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

takarmány és szalmakazlaknak legalább 70%-a leégett. (A községben 396 ház van.) Októ-

ber 15-én éjféltájban hagyták el a németek a községet. Kb. 80-100 voltak, akik a harcoló orosz csapatokat éppen községünknél tartották fent addig, míg a Berettyón a visszavonulást biztosították, a támadó orosz csapat száma 8000 körül mozgott. Az ellenál ás miatt folyton fokozták a tüzelés erejét. Az első orosz csapatok 15-én éjféltájban jöttek be a község keleti részén, némi kis utcai harc is volt az elvonuló német tankokkal.

A harcok alatt a lakosság egy része elmenekült a községből, a bevonuló orosz és román csapatok pedig a lakosság zömét kihajtották. Nagyobb rész a környező községek tanyáján húzódott meg, onnan 2-3 hét alatt szivárogtak vissza elhagyott lakásukba. A lakosság az épületeken kívül a legnagyobb kárt a jószágállományban szenvedte. Az ökörcsordát pásztorával együtt elhajtották az oroszok illetve románok, a juhállományt is szinte 100%-ig.

Pedig a fő jövedelmi forrása a gazdáknak a juhtartásból volt. Ló alig maradt 10 a községben. Lényeges a kár a sertésállományban is. A lakások kifosztva és feldúlva.

A harcok alatt a torony felső része és a déli fala erősen megrongálódott. A torony felső

része 1945. pünkösd első napján este le is dőlt. Levitte egy forgószél. A templomtető, mely bádoggal van fedve, több helyen felszakadt, a szilánkok pedig 500 körüli kisebb-nagyobb lyukat fúrtak rajta. A központi iskola és a lelkészi lakás teteje lement, egyiken sem maradt cserép. Kisebb károk vannak a tanítói lakásokban, és sok helyt megrongálódtak a falak is. A csatornákban kb. 50%, az ablaküvegekben 80% a kár. 92 négyzetméter üvegre van szükség, hogy az iskolákban, templom és egyházi, illetve lakásokban keletkezett üvegkárt pótoljuk. A templom teljes rendbehozása, amelyért nagy erőfeszítést tesz a gyülekezet, szakértői vélemény most beérkezett árajánlatok szerint 320.000 pengőbe, és az iskolák és lakásoké pedig 400.000 pengőbe kerülne.

Eddig rendbe van hozva az iskola és lelkészlakás teteje, a napokban kezdenek hozzá a templomtető javításához. Remény van rá, hogy e toronyhoz szükséges fa és bádoganyagot közelesen megkapja az egyház, de anyagi ereje már ehhez a munkához csak töredékes. A gyülekezet tagjai a harcok alatt igen sok kárt szenvedtek, többen anyagilag teljesen tönkrementek, igavonó jószág nélkül maradtak. Helyzetükhöz képest szép áldozatot hoztak az épületek rendbehozásáért. Talán ebben az évben további áldozat alig maradt.

Az iskola berendezésben is lényeges kár keletkezett. Legalább egy tanterem azonnali új berendezésre szorul. Ez szakértői vélemény szerint kb. 80.000 pengőt emésztene fel.

Lényeges a kár az úrasztali terítőkben, melyeknek 90% oda van, bár egy része szét-szórtan a lakosságnál volt elhelyezve, de onnan is elvitték, a kegyszerek közül csak a keresztelő edény alja nincs meg.

A lelkészi könyvtárban és irattárban csekély értékű és pótolható a kár. A polgári lakosságból a harcok alatt 10 pusztult el. Kettőt szilánktalálat ért, egy idegösszeroppanásban öngyilkos lett, hetet agyonlőttek. Az egész lakosság mérhetetlen testi és lelki gyötrelmeken ment keresztül.

Mezősas, 1945. augusztus 21.

Nagy Sándor

lelkipásztor

– 277 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Nagyszalonta

Jelentés az 1944. év szeptember eleje óta bekövetkezett hadiesemények folytán, a nagyszalontai egyházközség által elszenvedett veszteségekről:

Emberáldozatban:

Gránát, aknatalálat, lövés (kivégzés), öngyilkosság következtében elpusztult összesen 50 ember. Ezek a városban maradottak közül valók. A menekültek közül is – jelentések szerint – elég sokan meghaltak, de róluk biztos számot nem lehet összeállítani.

Épületkárban:

A templom tornya gránátszilánkoktól lényegtelen sérüléseket szenvedett az oldalfalakon. A templom északi és keleti részén ablaküveg károk keletkeztek, kb. 10 négyzetméter.

Az I. paróchiális kör lelkészi lakása konyha feletti tetőrészén gránát találatot kapott.

Cserép és gerenda kár keletkezett 2 négyzetméter körzetben.

A II. paróchiális kör lelkészi lakása keleti oldalon a falában kapott szintén egy gránát találatot. A fürdőszoba falán így 75 centiméter átméretű lyuk keletkezett.

Az iskoláknál ajtó és ablaküveg, valamint felszerelési (pad, szekrények stb.) károk keletkeztek, de nem súlyosak.

Általában a károk nem érintik az épületek szerkezeti épségét, azok lakhatóságát, és könnyen kijavíthatók. A szükséges javítások folynak és az iskoláknál meg is történtek.

Klenódiumokban:

Elveszett: 1 darab 1866-ban, kínaezüstből készült keresztelő kancsó tál al együtt.

(2 darab volt, a kisebbik megkerült.)

Elveszett az úrasztali felszerelésből: 2 darab 5-5 literes cinkanna 1741-ből; 2 darab 2-2 literes cinkanna, egyik 1736, a másik 1800-ból; 2 darab kenyérvágó kés, az egyik egy régi értékes kardból készült; 7 darab úrasztali terítő, illetve abrosz éspedig 1 négyszögletű zöldbársony terítő, sarkain és közepén arannyal kivarrva, arany rojttal, ezen felirattal: A n. szalontai sz. ecclesia számára több jóltevők adakozásából. Készíttetett 1821-ben, 1

hosszúkás terítő zöldbársonyból, arany rojttal, sarkain Ns. B.F. és Nj. jeggyel 1832-ből, 1 asztalterítő, piros selyem alapon, csipke anyagból, Lovassy P.-né ajándéka 1861-ből, 1

asztalterítő, fehér perkálból stikkelve, Mados Miklósné ajándéka 1861-ből, 1 darab fehér damaszt abrosz, 1 fehér hímzett terítő, Ercsey Ernőné ajándéka 1916-ból, 1 fehér selyem terítő arany díszítéssel, „Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre” felirattal. K. Balogh Ferenc és neje ajándéka 1931-ből.

Ezeken kívül eltűnt a szószék értékes csipkedíszítése, továbbá a szószéket, az Áronszé-

ket, az úrasztalát és kerítését borító pirosposztót tépték le, s vitték el.

Egyéb templomi felszerelésben:

A két manuálos, 32 változatú, redőnyszerkezetes Wegenstein (Temesvár) gyártmányú hatalmas orgonát megrongálták annyira, hogy teljesen használhatatlan. A sípok harmad része hiányzik, vagy össze van törve, és a fújtató bőrözete ki van hasogatva. Mindezek ellenére – kántorunk véleménye szerint – ha tetemes áldozatok árán is, de idővel kijavítható.

– 278 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Az összes perselyeket felfeszítették és részben összetörték. A megrongáltakat kijavíttattuk és az összetörtek helyett újakat készíttettünk.

A toronyórát hozzá nem értők eléggé megrongálták (fogaskerekeket), így teljesen

használhatatlan. A város óhajtja megjavíttatni, hogy legyen egy általánosan elfogadott időmérő.

Levéltárakban:

Az egyházközségi és egyházmegyei (régi, a román időből Nagyszalontán maradt) le-

véltárban lényegtelen veszteségek keletkeztek. Az iratok minden évről megvannak, évenként csak néhány darab veszett el a szekrényekből való kidobálás következtében.

Nem levéltári veszteség, de itt említjük meg, hogy elvitték a legújabb halotti anyakönyvünket, a tavaly megkezdett áttérési anyakönyvet, a legújabb presbiteri jegyzőkönyvet és anyakönyvi kiadványok naplóját. A jelek azt mutatják, hogy ezeket a bennük található tiszta lapokért vitték el.

Egyéb károkban:

Elvitték: 85 mázsa zabot, 10 mázsa búzát, 50 mázsa fát, és a gondnoktól elvettek 1350

pengő készpénzt. Elveszett továbbá „Continental” gyártmányú kitűnő írógépünk a lelkészi hivatalból. A pénztől üres, de iratokat tartalmazó páncélszekrényünket teljesen szétverték.

Elvitték az egyház és iskola értékes selyemzászlóját. Az egyház az abonyi gyülekezet, az iskola a sarkadi gyülekezet ajándéka.

A fenti jelentéssel kapcsolatban tisztelettel megemlítem, hogy az épületkárok és más veszteségek kijavítása, illetve pótlása ál andóan folyik. Ennek következtében a templomi Istentiszteleteket már október 29-én megkezdhettük, és november 20-án megnyithattuk iskoláinkat a központi és 3 perifériális helyiségben, egyelőre 10 tanerővel. Rácz Mihály se-gédlelkésznek Nagyváradról történt átengedésével, és Molnár János helyettes lelkész meg-

érkezésével a középiskolai, valamint ál ami népiskolai val ásoktatás is megkezdődött, így a viszonyokhoz képest a normális egyházi ál apot visszaállítottnak tekinthető.

Az elveszett tárgyak felkutatására minden lehetőt megtettünk, de a jelentésben is kö-

zölt kisebbik ezüst keresztelési edényen kívül, semmi más meg nem került.

A veszteségek elég súlyosak, de reméljük, hogy a nagyon gazdag Isten segítségével a nagyszalontai gyülekezet buzgósága és adakozási készsége pótolni fogja azokat.

Végezetül az általános gyülekezeti helyzetjelentésben méltó hogy megemlékezzünk

László János önálló kántor, bejegyzett segédlelkész példás helytál ásáról. A legnehezebb napokban egyetlen órára sem hagyta el a város területét. Amikor pedig a gyülekezet pásztor nélkül maradt, a nyáj összes gondját magára vette, és 1944. december 1-ig az igen nagy lélekszámú gyülekezetben teljesen egyedül végzett – a kántori és tanítói munka mellett

– minden lelkipásztori munkát. Példásan önfeláldozó és semmi nehézségtől vissza nem riadó helytál ásával és munkájával Isten kegyelméből méltóvá tette magát arra, hogy neve a tisztelet és megbecsülés fényével legyen megemlítve a nagyszalontai gyülekezet újkori történetében.

– 279 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

A presbitérium tudatában helytál ása jelentőségének már jegyzőkönyvileg köszönetet mondott neki. A presbitérium azon óhajtása pedig, hogy az általános jelentés keretében a felsőbb egyházi hatóság is tudomást szerezzen László János kántor, bejegyzett segédlelkész helytál ásáról, ezennel teljesíttetett.

Fenti általános jelentés tudomásulvételét kérve maradok a Főtiszteletű Püspök Úr iránt teljes tisztelettel.

Nagyszalonta, 1945. január 12.

Molnár János

református helyettes lelkész

Okány

Hivatkozással a 4300/1944. számú püspöki körlevélre, tisztelettel jelentem, hogy Isten megtartó segítségével az 1944. évi szeptember hónap eleje óta beállott hadiesemények folytán az egyházközség épületkárokban, klenódiumokban kárt nem szenvedett. Emberáldozatot követelt a háború, mert Somogyi István községi iskolai igazgató tanító, református énekvezér aknaszilánk találat következtében, rövid szenvedés után elhunyt. Anyagi kára annyiban van egyházközségünknek, hogy a Kappel típusú nagy, irodai írógépünket a ro-mán katonák elvitték, ami a mai viszonyok között pótolhatatlan. Egyházközségünk tisztviselőinek a hadműveletek alatt és után sem állomáshelyükön, sem állomáshelyükön kívül semmi bajuk nem történt. Egyházközségünkben a normális ál apotot a felszabadítás után néhány napon belül már helyreállított az egyház vezetősége. A presbitérium töretlenül és változatlanul, esküjéhez híven most is helyén van, személyi változás annyiban történt, hogy a megüresedett kántori tisztségre Bessenyei István községi tanítót választotta meg a presbitérium. Legyen hála a mindenható Istennek, mert templomunk ép, orgonánknak semmi baja, anyakönyveink, egyházi irataink, régi feljegyzéseink s más hivatalos könyveink teljesen ép ál apotban vannak.

Jelentésem tudomásulvételét kérve vagyok tisztelettel:

Okány, 1945. július 18.

Elek Sándor Ferenc

református lelkipásztor

– 280 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

Sarkad

1944. október 6-án, délután 2 órakor jöttek be Sarkadra az oroszok. Lelkésztestvéreim: vitéz Leel-Őssy Árpád, Kalmár László és Hegyi József, mivel mind nősek, családosak voltak, a rémhírek hal atára már előbb elhagyták Sarkadot, ami te1jesen érthető is. Mint lelkész-ember egyedül maradtam itthon, mivel, mint nőtlen ember, egész más helyzetben voltam, mint kollégáim és kizárólag csak magamért voltam felelős abban a zűrzavaros időben. De lelkem legmélyén megvagyok győződve afelől, hogy Felsőbb Akarat rendezte így, hogy én itthon maradtam, helyesebben nem tudtam már sehova menni, csak az egyik közelbeli tanyára, ugyanazon napon (október 6-án délelőtt 11 órakor), mivel tűz alá vették a falut, különösen a templom környékét, ahol laktam is. Másnap aztán visszajöttem a tanyáról, és szemem elé tárult a szomorú látvány: tornyunk összelőve, ugyannyira, hogy harangozni sem lehetett, mert a teljes összedőléstől lehetett tartani szakértők véleménye szerint. Templomunkon és iskoláinkon az ablakok nagyrésze betörve, de egyházi épületekben más, nagyobb rongálódás nem történt. A tornyot és mindent a hívek csodálatosan bőkezűen megnyilvánuló áldozatkészségéből hamarosan megcsináltattuk. Anyagiakat számítva legtöbbet vesztett az egyház terményekben, majd minden terményt elszállított a vörös hadsereg. Anyakönyveinket, jegyzőkönyveket, kegyszereket, úrasztali terítőket sikerült mind megmenteni, ezekről jó előre történt gondoskodás. Iskoláink jó ál apotban vannak, csak a felszerelésekben történt kár, amit még nem tudtunk pótolni, a tanítás rendesen folyik, tanítóink közül még 4 van oda, akik még nem tudtak visszajönni. Lelkésztestvéreim már mindannyian szerencsésen visszakerültek.

Az ál ami és egyházi anyakönyvezést a kritikus időben magam végeztem és láttam el, úgyhogy anyakönyvi adatok megmentésében semmi hiány nincs. Egyházi élet folytatásá-

ban, istentiszteletek tartásában sem volt semmi fennakadás, mert a katonai parancsnokság kötelességemmé is tette az istentiszteletek tartását és az egyházi élet folytatását, mit minden alkalommal figyelemmel is kísértetett.

Más lényegbeli jelenteni valóm ezzel kapcsolatban nincs.

Sarkad, 1945. február 13.

Józsa László

val ás oktató lelkész,

megbízott helyettes lelkész

Sarkadkeresztúr

A már öt éve tartó háború borzalmai, melyeket eddig csak hírekből hal hattunk, akkor érkeztek közelünkbe, mikor Erdélyben már tombolt a küzdelem, s a trianoni határ mentén, Gyulavári és Gyulavarsánd közt szeptember közepén harcra került a sor. Aknarobbaná-

– 281 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

sok döreje, gyors tűzfegyverek ropogása, s az éjszakában égő tüzek világa döbbentett rá bennünket: itt a veszedelem! Ettől kezdve átvonulások és katonai mozdulatok szemtanúi voltunk itten a trianoni határtól 10 kilométerre. Pár hétre a határon túlra távolodott a harci zaj, de az csak a közvetlen veszedelem elodázását jelentette. Szeptember végén ismét harcra került sor közvetlen szomszédságunkban és körülöttünk Sarkad, Kötegyén, Mező-

gyán, Geszt, Zsadány, Okány községek harctérré változtak. Keresztúr ekkor – nem lévén határtól távolodó útja – kimaradt a próbáltatásból, Isten különös akarata szerint. Szorongó lélekkel éltük át a körülöttünk pergő eseményeket, minden pil anatban készen arra, hogy harctérré váljék községünk is. Október 1-jén pánczélos alakulat érkezett több napi harc után hozzánk, és letelepedett a faluban. Most már igazi harctéri képet mutatott a környék.

Jöttek a menekültek a már megszállott, de időközben felszabadított vidékről és borzalma-kat beszéltek élményeikről.

Óriási lelki vívódás után október 3-án családommal együtt Dunántúlra indultam,

nem lévén elegendő lelki erőm az elbeszélt borzalmak bevárására.

Egyházunk kegyszereit és fontos könyveit elrejtettem Fábián Sándor gondnokkal

együtt, búcsút vettem néhány presbitertől nehéz szívvel, de családom mentése céljából elindultam a még meglévő egyetlen úton a bizonytalanságba. 5-én este érkeztünk nehéz lélekkel Balatonfőkajárra, majd Egyetemes Konvent útján Polgárdiba rendeltettem ki.

Gyülekezetünk október 6-án élte át a rövid ideig tartó harcokat és a megszál ással járó próbákat. Istennek legyen hála, épületeink épen maradtak, néhány ház kapott kisebb sérü-

lést, mert csak utóvéd csatározás szintérévé vált ez a terület. Lakosságunk sokat szenvedett anyagi veszteségekben, mert több napig megállott a tovavonulás. Templomunkból csak a katedra bársonyterítője esett áldozatul a harmóniumterítővel együtt. Lelkészi hivatali irattár tejesen felfordíttatott és kifosztatott minden értéket jelentő felszerelésből. Irattár szenvedett a legkevesebbet. Anyakönyveink megmaradtak, mert elrejtettük. Általában két heti átvonulás után megszűnt községünk számára a közvetlen veszély, csak az utána járó bizonytalanság és a rendezetlen helyzet adta körülmények jelentettek súlyosabb terhet.

Községünk lakossága közül két ifjú esett áldozatul a harcolva elvonuló csapatok fegyvereinek, egyik fegyvert beszolgáltatva, másik gránát robbanástól, Z. Papp Mihály és Fazekas János. Falunk közvetlen közepében még egy névtelen magyar honvéd esett el, aki temetőnkben nyugszik. A következő időkben természetesen templomozás a bizonytalanság miatt szünetelt egy hónapig, ekkor gyülekezetünkhöz tartozó Sarkadmeggyes tanító-

ja, majd később a sarkad-újteleki lelkész, de karácsonytól kezdve egészen 1945. májusáig egyik presbiter úr két derék gyermeke, Szilágyi József és Károly végezték a kántori és lelké-

szi szolgálatot (nem lévén kántortanítónk sem). Közben egyház épületeit igénybe vették, s bizony a jóérzésű hívek felháborodására oda nem illő élet, vigalom és dorbézolás folyt az egyházi lakásban, melyet nagyrészben jóakaratú egyháztagok kiürítettek, de történt sok jogtalan és rosszindulatú fosztogatás is. Általában egyházközség ingóságaiban nagyon sok kárt szenvedett, ami nem annyira a harcok, mint inkább az azután következő, s felelősséget nem ismerő megtévedt emberek tevékenységének tudható be.

Lelkész Bokross István 1945. május hó 9-én érkezett haza, gyülekezet szeretettel fogadta, néhány egyháztag kivételével, mindenki lelkében öröm és megnyugvást eredmé-

– 282 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

nyezett hazaérkezése, presbitérium igazolta és egyházközség választói is örömmel vették tudomásul szolgálatának megkezdését. A veszedelem elől elmenekülve Polgárdin Antal Gyula kollegám szeretetteljes családi körében kaptunk meleg és őszinte befo-gadtatást, családommal együtt. Itten értük át a sokkal nagyobb és hosszabb ideig tartó harcokat december hó 8-tól január hó végéig. Többször gazdát cserélt a helység, és a Bakony-Vértes előterében dúló makacs harcok kellős közepébe kellett kerülnünk.

Négy hétig pincében kerestünk menedéket (december 8. - január 5.) s ez idő alatt Isten nagy kegyelmét megmutatta irántunk, mert harcok között és orvos hiányban

fiúgyermeknek adott életet feleségem. További hányódásunk az Ő és mindnyájunk

életének megmentésére volt jó. Február 1-jén Szentgálra jutottunk, ahol ismét szerető szívek vettek pártfogásba, innen tértünk haza mihelyst lehetőség nyílt családostól június 9-én.

A megpróbáltatásokért, veszteségekért és a minden körülmények közt való szaba-

dításért egyedül a Kegyes Istennek legyen hála örökké.

Sarkadkeresztúr, 1945. december 27.

Bokross István

református lelkész

Zsadány

Zsadány községünket a háború szele már szeptember hó végén érintette az 1944. évben. Minden józanul gondolkodó ember érezhette és gondolhatta, hogy az orosz hadsereg, amikor az Alföld peremére ért, magyarországi hadjáratát meg is nyerte. Zsa-dányban először 1944. szeptember 27-én, csütörtöki napon jöttek be a románokkal

vegyes orosz csapatok. A helytelen propaganda mindent menekített és riasztó híreket közölt. De a józanul gondolkodó falusi lakosság nem ült fel ennek, hanem nyugodtan helyén maradt. Mint lelkipásztora a községnek, amit lehetett igyekeztem Tar Ferenc egyházgondnokkal egyház klenódiumait és egyéb dolgait biztonságba helyezni. Úgyhogy egyház keresztelő edényei, amelyek nehéz ezüstből vannak, úrasztali poharai futtatott aranyból - 200 éves remekművek - Isten kegyelméből megmaradtak. Ellenben úrasztali terítők, amelyeket a gondnok elásott, a földben szétmálltak. Anyakönyveinket, paróchiális könyvtár értékes műveit csaknem hibátlanul tudtam megmenteni.

Egyházunk kárai:

Legnagyobb kárt szenvedte az egyház orgona sípjai elpusztításában. Mai értékben

szinte felbecsülhetetlen kár, és a torony zsalugátere. Elpusztult az iskola sok padja, s alig van mi meg nem rongálódott volna. Továbbá egy értékes páncélszekrény, amelyet a nagyszalonati egyházmegye adott annak idején kölcsön, szintén erősen megrongáló-

dott. Elveszett 5 darab szék. A lelkészi lakban az összes belső ablakok betörtek, a mel-

– 283 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

léképületekről az összes ajtók elvesztek. Három tanítólakásnak több ablaka, kerítése, melléképülete, sőt az egyik ól német bombatalálattól csaknem megsemmisült.

Egyházat anyagiakban annyi kár nem érte, mint pl. a lelkipásztort, vagy a tanítókat érte! Lelkésznek összes ál atállománya, sok bútora, ruhaneműje, értékes, felbecsülhetetlen könyvtára elveszett. A tanítók ugyanezen károkat szenvedték.

A hívek szenvedései a menekülésben:

Az orosz hadsereg a fent említett időben, azaz 1944. szeptember 27-én két napig

tartotta a szalontai frontot a Körösig Komádi irányában. Ekkor aztán Szalonta alá visz-szavonult. A két napig tartó orosz megszál ás sok nehéz egyéni esetet hozott magával.

A szegényebb néposztály körében voltak többen, akik a jobbmódúak lakásáról kihányt dolgot igyekeztek magukkal vinni, és többen vittek is. Hazavitték, különösen azokét, akiknek gazdája esetleg nem tartózkodott odahaza. Habár volt több olyan személy is, aki megmentés végett vitte magával az ingóságokat. Szeptember 29-én, azaz szombat reggel bejöttek a magyar csapatok, majd utána a csendőrök. Akik aztán az idegen dolgokat rejtegető embereket a községben egy helyre gyűjtötték, és sokat közülük kegyetlenül megpálcáztak. Én ebben az időben nem voltam itthon, mert ide nem messze Dévavá-

nyára, szülőfalumba kísértem haza nagynénémet családommal együtt éppen az orosz

bevonulás előtt pár nappal, azzal mentem el, hogy pár map múlva visszajövünk. Az orosz visszavonulás mindössze 5 napig tartott! Október 5-én, azaz pénteken foglalták el végképpen Zsadányt az orosz csapatok. Szalonta felől óriási rajokban indult meg menekülők áradata már október 1-jén. A két napig tartó harcok és ezekkel, illetve a megszál-lással járó izgalmak arra ösztönözték a lakosságot, hogy a szalontaiak példáját kövesse.

Na meg aztán az a hír járta, hogy itt veszik fel a harcot a németek és magyarok az oroszokkal. 3000 lelkes községünkben alig maradt itthon 23-30 ember, de ezek is csaknem öregek voltak. A legtöbb zsadányi, komádi tanyára, Vésztőre, Szeghalomra, Csökmőre, Füzesgyarmatra, Derecskére és Dévaványára menekült. Nyolc napig tartott a Körösnél a harc, majd amikor az oroszok a Körösön átkeltek, szállingóztak haza a zsadányiak.

Az itthon maradottak állítása szerint nagy tüzérségi harc dúlt Zsadány és Komádi között.

A községet három bombatalálat érte. A lakosság közül egy ember, Tar Károly sebesült meg. A nyolc napig tartó álló harc, mivel rengeteg csapat volt a községben, a község ál atállományát nagyrészben felemésztette. A harcok folytán egy asszony atyánkfia halt meg, özv. Baloghné, akit állítólag egy román katona lőtt agyon, ismeretlen okból. A lakosság közül sokan még a Dunántúlra is elmenekültek. Nem is csoda, mert a tüzérségi párbaj al veszélyeztetett emberek nem akartak itthon maradni.

Lelkész és tanítók viszontagságai:

Lelkész Dévaványára menekült családjával, mivel előrelátható volt, hogy itt a Körös folyó mentén nagy harcok lesznek, és nem akarta családját a harc izgalmainak kitenni.

Innen a lelkész családjával október 5-én felesége fivéréhez menekült Budára. Itt is széleskörű belmissziói munkát végzett. Buda ostromát a legnagyobb nélkülözésben szenvedte át három kisfiával, és feleségével és testvérével. Több mint két hónapot kellett Buda ost-

– 284 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

roma miatt az óvóhelyen a pincében töltenie. Március hó végére a szülőfalujába, Dévavá-

nyára érkezett meg. Majd onnan Zsadányba más helyére, ahol már majdnem mindent

rendben talált. Egyházi életben Hajdú Gyula tanító lelkészt mindenben helyettesítette.

Lelkész március 31-én vette át hivatala vezetését. Első dolga volt egyház iratokat, anyakönyveket számba venni. Aztán elmaradt kereszteletlen gyermekeket megkeresztelni.

Konfirmandusokat előkészíteni. Amennyi gyermek csak volt konfirmálandó, az mind

megkonfirmált. 79 (hetvenkilenc) gyermek konfirmált meg és vett először úrvacsorát.

Majd egy pár hónap múlva rá az egyház összes adósságait kifizette.

Hajdu Gyula igazgató tanító már október hó végén orosz fogságból megszabadult és hazajött Gyuláról. Az első istentiszteletet október utolsó vasárnapján tartotta, amikor is a háborúban megtört szívű emberek a templomban zokogták el minden keservüket. Amikor először megkondult az ősi toronyban az egy hónapi hallgatás után a harangszó, szinte új áéledt a falu, és az emberek lelke szomjasan szívta magába az istenfélelemre emlékeztető

harangszót. Hajdu Gyula sokat szenvedett és szenved lelkiekben. Felesége és leánya és fia Németországban vannak. Amint hírlik, egyetlen fia Németországban tüdőgyul adásban meghalt. Felesége és leánya lelkiekben és testiekben összetörve várják hazatértüknek idejét. 80 éves édesanyja összetört lábakkal kínlódik kórágyán, és várja a megváltó halált.

Mindezek ellenére Hajdu Gyula hűségesen végzi, mint jó sáfár a rábízottakat. Tanít buzgón és dolgozik rendületlenül, bízván abban, hogy a szenvedőké a vigasztaltatás koronája.

Hajnal Ilona az első orosz megszál ás alkalmával sokat szenvedett tanító társával, Pap Erzsébettel és Oláh Józseffel együtt. Ő Budapestre menekült, de már Pestről február végén Zsadányba haza tudott jönni. Neki is nagyon sok kára van bútorban, ruhában, könyvekben.

Sándor Kálmánné sz. Antal Erzsébet előbb zsadányi tanítónő innen pár évvel ezelőtt Csernefalvára ment, mert az ura ott volt főjegyző. Ő Erdélyből Dunántúlra, majd onnan idejött vissza Zsadányba.

Oláh Józsefné urával Budapestre menekült. Mindketten itt tanítottak, Oláh József jelenleg angol fogságban van, míg felesége Hamburgban tartózkodik és készülnek haza.

Nekik is sok ingóságuk veszett el.

Itt kell megemlítenem, hogy 1944. november elején a zsadányi iskolák megnyíltak, és attól kezdve folyton van tanítás – tudniillik a szüneteket kivéve. Istentisztelet is megszakí-

tás nélkül folyt 1944. október végétől kezdve, mert míg lelkész haza nem jött, Hajdú Gyula tanító helyettesítette. Az 1944-45. iskolai évben csak két tanító működött az öt tanerős iskolában. Majd amikor a lelkész hazajött, ő is tanította a növendékeket, a felsőbb osztályt teljesen díjtalanul.

Zsadánynak több mint 23 hősi halottja van, és nagyon sok eltűntje, akik még nem

adtak életjelt magukról. Sokan vannak még hadifogságban is, akiket szeretteik és az anyaszentegyház nagy reménységgel vár haza.

Egyház jelenlegi helyzete rendes és minden szép reményekre feljogosító. Csupán

egy nagy hátrányunk van, hogy csaknem egy tanteremből hiányzanak az iskolai ülő-

padok. Ezeket sajnos jelenleg beszerezni képtelenség. Öt tanítónk helyett 3 tanító tanít.

Lelkész önként vál alta a felsőbb osztályok val ástan tanítását. Belmissziói munkák szép rendben folynak. Háziistentisztelet, vasárnap délutáni énekóra, jó idő esetén a gyermek-

– 285 –

Nag ys z a l o n ta i e g y há z m e g y e

istentisztelet. Lelkész a tanyán lakó híveket is látogatja és részükre Istentiszteletet tart.

Megemlítendő, hogy a földosztással kapcsolatosan sem egyháznak, javadalmasoknak

földjét nem bántották. Egyház földjét jelenleg haszonbérlet formájában értékesíti.

Egyháznak most már semmiféle tartozása, adóssága nincs.

Egyháztagok egyházszertartást sehol sem mellőzik. Sem halálozásnál, sem esküvőnél, illetve házasságkötés alkalmával, sem kereszteléskor.

A templomlátogatók száma és az úrvacsorával élők száma nagyobb, mint háború előtt volt.

Zsadány, 1946. január.

Nagy Lajos

református lelkipásztor

– 286 –

XI. rész

SZATMÁRI EGYHÁZMEGYE

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Botpalád

Püspök úr 1944. évi deczember hó 5-én kelt 4300-1944. számú körlevele 5 pontjára hivatkozással jelentem, hogy a hadművelet alatt sem az egyházi vagyonban, sem klenódiumokban, sem irodákban károsodás nem történt. A belhivatalnokokat lényegtelen anyagi károsodás érte (élelmiszerekben, ruhaneműkben). A híveket erkölcsi szenvedés nem érte, anyagilag (lovakban teljes, terményben részbeni, ruhaneműkben és élelmiszerekben kevesebb) károsodás érte nagymértékben. Az egyházi ügyek megszakítás nélkül folytonosak.

Botpalád, 1945. április 21.

Szombathy Bertalan

lelkipásztor

Jelentés a borpataki missziói és a misztótfalui anyaegyházközségnek az 1944. év négy utolsó hónapjában lefolyt életéről, különös tekintettel a két egyházközség területén 1944. ok-tóber középen bekövetkezett hadieseményekre.

Borpatak:

A borpataki missziói egyház élete egészen 1944. október 15-ig teljesen a rendes keretek között folyt. Igaz, hogy a front rohamos közeledése a gyülekezeti tagok jórészében idegességet és nyugtalanságot eredményezett, ez azonban az istentiszteletek látogatottsága szempontjából nem volt káros, sőt egyenesen az a jelenség volt észlelhető, hogy az igazi erősség keresésére ebben az időben határozottan többen és buzgóbban vál alkoztak.

Az esetleges elmenekülés tervével nem sokan foglalkoztak, ami először is azért érthető, mert a borpataki gyülekezet 99%-a ipari (bányász) munkásokból ál , de meg ekkor már csaknem mindenki belátta a menekülés célszerűtlenségét. Tudomásom szerint református ember nem is menekült el Borpatakról. Én magam is feleségemmel együtt helyemen maradva, október 15-én (vasárnapra esett) még két istentiszteletet tartottam.

Október 16-án és 17-én vonultak el az utolsó német és magyar csapatok. Borpatakra a következő nap, 18-án délelőtt érkeztek az első orosz alakulatok. Istennek legyen azonban hála, hogy e legnehezebb időkben is megőrzött bennünket, mert sem emberben, sem épü-

letben semmi kárt nem szenvedtünk, noha a tőlünk alig 3 kilométernyire lévő Misztótfalu határában három napig ál t a front. Én ugyan október 21-ig csak néhányszor fordulhattam meg lakásomban, s ez a körülmény számomra nem csekély ingóságbeli veszteséggel járt, az egyház ingóságait azonban Isten segítségével sikerült úgy megőriznem, hogy mindöszsze csak az egyházközség pecsétje, pecsétpárnája, valamint iktatókönyve veszett el. Isten kegyelme, berendezésével együtt imaházunkat is teljes épségben megőrizte. Az október 2l-re következő hét még az orosz csapatok elvonulásával telt el, de már október 28-án rendes istentisztelet keretében dicsérhettük a mi Urunk kegyelmét és szeretetét, s ettől

– 288 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

kezdve az egyházi élet minden megnyilvánulásában zavartalanul folyt tovább. Október 29-től november 4-ig bűnbánati hetet tartottunk, melyen az esti istentiszteletek látogatottsága igen szép volt, a november 5-i úrvacsoraosztás alkalmával pedig 43-an járultak az Úr asztalához.

Az októberi események következtében a Borpatakhoz tartozó Zazar, Lénártfalva és Lá-

poshidegkút református szórványai szétszóródtak ugyannyira, hogy tudomásom szerint az említett három községben még ma sincs egyetlen református sem. (Összesen kb. 20-25 lélek elvesztéséről van szó.)

Hálásan kell megemlékeznem a nagybányai református egyház rendkívüli segélyéről, melynek kereken 1000 pengőt kitevő összegéhez november 12-én jutottam hozzá oly mó-

don, hogy a nevezett napon én tartottam Nagybányán istentiszteletet, s ennek perselypénzét a nagybányai presbitérium határozata, tekintettel az elmaradt ál ami támogatásra, nekem ítélte.

Misztótfalu:

Abban az időben, amelyről ez a jelentés szól, még nem voltam Misztótfalu lelkipásztora, azonban a pásztor nélkül maradt nyáj gondozását 1944. november 12-től kezdve, a sok gátló körülmény ellenére is, minél hűségesebben igyekezem végezni. November 12-től december 31-ig Misztótfaluban 8-szor tartottam istentiszteletet, 2-szer osztottam úrvacsorát, 1-szer végeztem beteglátogatást, s 12-szer családlátogatást. Amennyire utó-

lagosan megál apíthattam, a gyülekezetből itt sem menekült el jóformán senki. A férfiak közül kb. 30-an vannak távol, részint mint leventék, részint mint katonák.

Emberéletben itt sem esett kár, maga a templom épülete is ép, csupán a toronyórát érte egy puskalövés (a szükséges javítást már elvégeztük), valamint a szószéki terítőt szaggatták meg ismeretlen tettesek, október 18-21. között, behatolván a templomba.

Maga a paróchia épülete is sértetlen, bár a hozzáépült gyülekezeti teremből 2 darab 5

méteres lóca eltűnt. Hasonlóképpen eltűnt a paróchia kertjében tető alatt állott, s egy új paróchia teljes faanyagát képező fa 80%-a is. Ezenkívül a paróchia minden ajtajának zár-ja, valamint az ablaküvegek vagy teljesen, vagy nagyrészben tönkrementek. Elég jelentős hiányok mutatkoznak még a levéltári anyagban, a paróchiális könyvtár állományában és az irattárban is. E hiányoknak teljes felbecsülése, sőt pontos megál apítása azonban mind e mai napig sem sikerült, mivel elvesztek a tájékozódási alapul használható könyv-jegyzékek, regiszterek, kimutatások stb. is. Sok, kevésbé fájó veszteségek mellett ki kel emelni azt a súlyos veszteséget, amely egy 1595 óta vezetett jegyzőkönyv eltűnésével érte az egyházat, s amelyről Papolczy Zoltán 1894-ben, mint a misztótfalui egyház akkori lelkipásztora, ezeket írja:

„Mali Máté… mint e község főbírája elrendelte, hogy az, 1595-től egy rendszeres ma-gyarnyelvű jegyzőkönyvet vezessen, melyben egyházunkat is érdeklő dolgok jegyezvék.”

Az anyakönyvi állomány azonban, és a kincseket érő úrvacsorai felszerelés (többek közt egy ugyancsak 1595-ből való úrvacsorai pohár) – Istennek hála – megmaradtak.

A normális egyházi élet azonban a sok megpróbáltatás ellenére is, amint azt a jelentés elején közölt néhány statisztikai adat is bizonyítja, aránylag elég hamar helyreállott.

– 289 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Az elment lelkipásztornak, Márton Ferencnek december hó folyamán történt lemon-

dásával a misztótfalui gyülekezet hivatalosan is pásztor nélkül maradt ugyan, de áldott légyen érte az Úr, hogy – noha minden tekintetben gyarló munkálkodásom folytán –

maga Isten igéje mégsem némult el benne.

Misztótfalu, 1945. június 9.

Ürögdi Ferenc

lelkipásztor

Cégénydányád

1944. év szeptember hó 5-én este fél 10 órakor érte községünket légi támadás. 8 bomba hullott a községre, melynek egyetlen áldozata Károly József egyház gondnok Anna nevű 7

éves leánya lett. Anyagi károsodás nem történt.

Október 25-én jöttek be az oroszok harc és ellenál ás nélkül. A német és magyar csapatok már 18-án elhagyták a községet. Egy hétig hal atszott át a Szamos bal partjáról az ágyúdörgés és fegyverropogás, ahol a német és magyar csapatok a visszavonulást fedezték.

Körülöttünk minden éjjel robbanások remegtették meg a levegőt, és ennek nyomán fel ángoló hatalmas tüzek világították meg az éjszakát.

25-én elnémult a Szamos bal partján is a harci zaj, és reggel 9 óra tájban kisebb csoportokba bejöttek az oroszok. A faluban összeszedték az összes lovakat, szám szerint 97

darabot, és a még meglévő használható szekereket, szám szerint 6-ot. A paróchia udvarán is megjelent vagy 20 lovas, akik lovat követeltek. Kettő közülük a tornác elé lovagolt és ott lovaikról leszál va bejöttek, és enni kértek. Az ebéd éppen készen volt, így megebédeltettük őket. Ebéd után megkérdezték, hogy hány óra van, s gyanútlanul elővéve zsebórámat, azt azonnal kiragadták a kezemből és zsebre vágták, s el is távoztak, ígérve, hogy majd visszahozzák az órát, ha majd erre járnak. 27-én éjjel fél 12 órakor az ablakon át jött be 7 orosz, kik tényleg bántalmaztak, és három darab fehér ingemtől, két zseblámpámtól, 1 darab browning pisztolytól, l pár kesztyűtől és összes zsebkendőimtől megfosztottak.

Akkori értékben kb. 1000 pengő kárt okoztak. Még több házban tettek látogatást, mindenütt rabolva-fosztogatva, felbecsülhetetlen kárt okozva.

30-án éjjel három katonaszökevény rabolta a falusi házakat. Minden elemelhetőt magukkal vittek. Ezek a Br. Kende György uradalmához tartozó Nagytanyán egyik cselédnél tartózkodtak, és a cseléd asszony bemondása és utasítása alapján indultak el éjjel fosztogató körútjukra. A Br. Kende kastély kiürítése és fosztogatása is a 3 orosz katona vezetése alatt kezdődött meg, melyben a nagytanyai cselédek, Gyügye, Szamosújlak, Hermánszeg csőcselék népei vettek részt, és a kb. 20 szobából álló kastélyt teljesen kiürítették. Cégény-dányád lakossága ebben a fosztogatásban nem vett részt.

November 2-án kijött Gyarmatról egy Grehovi Ilgisz nevű, nemesebb érzésű orosz kapitány, ki a garázdálkodó katonákat lefegyverezte és bekísértette. Grehovi Ilgisz kapitány

– 290 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

megjelenésétől kezdve a rend és nyugalom helyre állott a községben, és megindult ismét a rendes munka.

Egyházi vagyonban, klenódiumokban semmi károsodás nem történt. Az Istentisztelet nem szünetelt soha, sőt, még a legnehezebb időben is zavartalanul folyt. Cégénydányád lakosságát ért károkat 150.000 pengőre becsülték fel. Természetesen ezen összegben nincs benne a Br. Kende György kastélyát és tanyáját ért felbecsülhetetlen károsodás.

Fentiekben kívántam a hadművelet alatt történt eseményekről jelentésemet megtenni mély tisztelettel.

Cégénydányád, 1945. április 18.

Király István

lelkipásztor

Csaholc

Az orosz hadsereg egy teste 1944. október 25. délután szál ta meg Csaholcot. Előző nap vettünk hírt a nagyszalontai borzalmakról stb. E hír hatása alatt fokozódott aggodalmak, szorongások között vártuk a megszállókat, akik itt meghálva másnap őrség hagyásával mentek tovább a németek nyomában.

Ez éjszakát és a rákövetkező négy napot sohase lehet elfelejtenünk. Ezer szerencsénk volt, hogy Isten a falu lakosságát bizonyos dolgokban egyetértésben tartotta, többek között abban is, hogy szeszes italokat eltávolított jó előre.

A nép és vezetői közül senki se menekült, csak az énekvezértanító és Vécsy Gyula mellém rendelt segédlelkész. Menekülésük nem sikerült, mert az oroszok előretörése ezt megakadályozta. Fehérgyarmatról visszafordulva hazajöttek mindjárt másnap, 1944. ok-tóber 19-én. Azóta a káplán szolgálatát abbahagyta, s hollétéről tudomásom nincs. Állító-

lag Kisnaményba távozott.

Vagyonban sok kár esett. Az egyházéban csak annyi, hogy temploma perselyét helyé-

ről letörték, és tartalmát ellopták.

A lelkész, s még többet énekvezértanító szintén károsodott a fosztogatások során, amire még a megszál ás negyedik stb. napjain is volt eset az itt hagyott őrség és elmarado-zott orosz katonák részéről.

Egyébként az egyházban csend és rend van. Felelőtlen, alantas elemek kezdeményez-ték ugyan a lelkész és tanító fizetésének újabb megcsonkítását, de mozgolódásuk a józa-nabbak magatartásán – legalább egyelőre – hajótörést szenvedett.

Istentiszteletek, iskolai tanítások háborítatlanul és rendes mederben folynak. Az egyházi iskolai adók szedése, általában az anyagi ügyek intézése azonban fennakadt az adózók szűkkeblűségén, akik még az ősz elején kijelentették, hogy nem fizetnek, miután ál ami adókat stb. se kell fizetni.

– 291 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Emiatt a lelkészi család, magánvagyona nem lévén, s kölcsönpénzhez se juthatván több dologban nélkülözést szenved. Az énekvezértanító, mint anyagilag jobb viszonyok közt élő

egyén, ilyenről nem panaszkodik. Lelkész fizetése mintegy 2 évről van hátralékban.

Végezetül a jóságos Úr Isten iránt érzett hálával jelentem, hogyha anyagiakban bősé-

gesen károsodott is pásztor és a nyáj, de nőink becsülete és életünk nem kevés erőszakoskodási kísérletek, támadások ellenére is mindenik esetben érintetlen maradt.

Csaholc, 1944. december 26 .

Gáborjáni Szabó Szabolcs

lelkész

Császló

A császlói református egyházközség a hadiesemények folytán épületeiben kárt nem szenvedett. Az iskolai padoknak azonban kb. a fele részét elfűrészelték, hogy fekvőhelyek készí-

téséhez használható legyen. Azóta – 3 pad kivételével – pótoltuk. Anyakönyvek és egyéb egyházi iratok, terítők, klenódiumok – a keresztelő készlet kivételével – szintén megvannak. Paróchiális könyvtár hiánytalan. Kicsi egyházközségünknek ingóságokban elszenvedett vesztesége – mivel sok amúgy sem volt – elviselhető és pótolható.

Híveink anyagi vesztesége jószágban (ló) és szekérben volt a legnagyobb. Néhány

ökör- és tehénfogat maradt, úgyhogy a mezőgazdasági munkák végzésében – fogathiány miatt – már az ősz folyamán is súlyos bajok voltak. Emberáldozat nem volt. Bár az átvonuló csapatok látogatásainak – különösen az első időkben – kivoltunk téve mindnyájan.

Ruhaneműkben, lábbelikben, és volt ahol ékszerekben szenvedtek károkat. Elmondhatjuk azonban, hogy nem próbáltattunk feljebb, mint ahogy elszenvedhettük.

Lelkész és tanító őrhelyén van ma is. Iskolánkban az oktatás rendszeresen folyik.

Az egyházi és iskolai munkák normális mederben haladnak.

Tanítónk nőtlen fiatalember, akinek anyagiakban kára még nem is nagyon lehetett,

– Istennek hála – nincsen is. Lelkésznek az átvonulás napján voltak anyagi veszteségei (kocsi, szekér, bekecs, stb.), azóta nincsen. Bántalom egyikőjüket sem érte, mert ami érte, csak azt tette nyilvánvalóvá előttük, hogy Isten irgalmas és kegyelmes, aki nem érdemünk szerint bánik velünk, sőt inkább a félelmek és rettegések idején mutatja meg gondviselő

irgalmát legérezhetőbben.

Zökkenő ez idő szerint az egyházi tisztviselők fizetésének kiszolgáltatásánál van, mivel az egyházi kivetések nem folytak be, de hisszük és reméljük, hogy ezen a téren is sikerülni fog elérni a normális ál apotot.

Császló, 1944. december 28.

Filep Gusztáv

református lelkipásztor

– 292 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Csenger

Szeptember 3-án az újkenyéri úrvacsoraosztás lélekerősítő, áhítatos csendjében együtt volt a gyülekezet Pásztora, Krisztusa körül. Erőt nyert a már balsejtelmekkel megtelt szívű sereg Megváltója szenvedéseiből. A szent csendet csakhamar nagy vihar váltotta fel. Szükség volt a Krisztusban nyert erőre!

Az ország más területein már a nyár folyamán történt bombázások szomorú hírei

hozzánk is elérkeztek. Felettünk is zúgtak naponként a repülőgépek, a halál madarai. Közvetlenül azonban szeptember 5-én este tapasztaltuk meg félelmes, rémítő hátasukat. Este fél 9 óra, nyári este volt. Aludni, pihenni készült a község. Egyszer csak fényes, világító gyertyák – sztálin-gyertyák – vil antak meg az ég sötét kárpitján. Eltakarták a csil agok szelíd fényét. Nappali világosság áradt, rémítő és félelmes. Megzavart hangyabolyként mozdult meg a község, és menekült a falu apraja-nagyja. Édesanyák ágyból kiragadott gyermekükkel, férfiak és nők csoportba verődve félelmes csönddel, vagy jajkiáltásokkal menekültek a fényesség, majd a zúgva dörömbölő gépek elől a házakból a kertekbe, lankákba, a Szamos partjára. Összekulcsolt kezű, imádkozó emberekkel volt tele a határ. Közben zúgtak a gépek, s hullottak a bombák. Robbanásukat, a hatalmas detonációkat a szívek félénk dobogása kísérte. Másfél órahosszáig tartott a szörnyű próba. Népesek lettek az utcák. A feszültség kissé felengedett. 10 órakor a határban fellobogó tűz újabb rémületet hozott. Egyik tanya istállója égett. (Német tanya.) A menekülő béresek nem oltották el a lámpát, így érte találat. Több jószág elpusztult, majd a tüzet eloltották. A község határában még több helyre is esett bomba, de kárt nem okozott. A lehulló sztálin-gyertyák tartóit második és harmadik nap szállították be a határból. Magára a községre és házaira bomba nem esett. 11-12 órakor tért nyugovóra félénk, aggódó szívvel a lakosság. Örökké emlékezetes eset élményeivel!

Ez volt a tűzkeresztség. Másnap óvóárkokat ástak az emberek. Amit eddig többszöri hatósági intésre sem tettünk meg, most a félelem hatása alatt egyszerre megteremtettük.

De szükség is lett rá!

Szeptember 5. - október 10-ig minden este 7-8 óra között megjelentek félelmes zúgással a repülőgépek. A lakosság a most már elkészült óvóárkokba menekült. Az édesanyák gyermekeiket ott fektették le. Több család az éjszakát is ott töltötte. Éj el 12 óráig sohasem volt nyugalom ezekben a hetekben. Szeptember 16-17-18-án a 18 kilométerre levő Szatmárnémetit érte súlyos légi támadás. Községünket és határát bevilágították a sztalin-gyertyák, ablakainkat rázták a zuhanó és robbanó bombák. Vérvörössé lett az ég a lobogva égő

szatmarnémeti házaktól. Ez éjszakákat csaknem mindenki ébren töltötte.

Presbitériumunk már szeptember 10-én a vasárnap délelőtti istentisztelet időpont-ját délelőtt 10 óráról délelőtt fél 9 órára tette át a légi veszélyek és riadók miatt. A hét-köznapi reggeli (8 óra) és délutáni (2 óra), valamint a vasárnap délutáni istentiszteletek időpontja (2 óra) megmaradt. Az iskolai tanítást szeptember 11-én megkezdtük ugyan, de a gyakori légi riadók miatt szeptember 18. - október 2-ig presbitérium szünetet

– 293 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

adott. Az egyházi értékek biztonságba helyezéséről is határozatilag gondoskodott.

A légi háború veszedelmeivel egyidőben, de főként ezek szűnése után a földi hábo-rú borzalmai rontottak be községünk, gyülekezetünk életébe. Megmozdult előbb az ég felettünk, s utána a föld is lábunk alatt. Már szeptember 16-án német katonaság érkezett községünkbe, amely iskolánkat, minden tantermét, udvarát s melléképületeit lefoglalta.

A parancsnokok: 2 tiszt a lelkészlakon laktak. A következő napok és hetek folyamán újabb és újabb német katonai alakulatok érkeztek. Most már nemcsak a középületek, hanem a tágasabb magánházak is megteltek katonákkal. Október 1-től kezdve rendkívül nagymé-

retű katonai átvonulások színtere lett községünk. Teherautó oszlopok, személygépkocsik, motorizált gépek, ágyúk százai robogtak zúgva éjjel-nappal szünet nélkül. És szakadatlanul özönlött a katonaság gyalogosan, lóháton, szekérrel. Foglyokat szállítottak, ál atokat hajtottak, felszerelést, konyhát vontattak, menekült polgári családokat szállítottak. Hara-gosan hömpölygő folyam volt az utca. Már a Szatmár bombázását követő napokban egyre egyre több polgári család megrakott kocsija vegyült az út forgatagába. A bombázás bor-zalmainak áldozatai, vagy menekültjei. Később a földi háború veszedelmei elől menekülők százai is fokozták a nagy forgalmat. Vége-hossza nélküli sorokban kígyózott az áradat, és terhe alatt sóhajtozott megmozdult köveivel és kavicsaival az utca.

Közben egyre közelebb és közelebb került a harcok színhelye. Éj el-nappal ágyúdör-gések, aknarobbanások remegtették a levegőt és rázták az ablakokat. Élet és halál partján dobogó szívvel, rémülten állott a lakosság. A gazdák abbahagyták az őszi betakarítás munkáját. Tengeri, napraforgó, burgonya, répa stb. a mezőn maradtak. „Uram, mi lesz velünk?”

– némán is a kicsinyhitű tanítványok kérdése hangzott az ajkakról, még inkább a szívekről.

Az istentiszteletek megszakítás nélkül folytak. Minden hétköznap reggel és délután, minden vasárnap délelőtt és délután. Éreztük, hogy a templom igazi lelki otthonunk.

Csendes sziget a háborgó tengeren, ahol megpihenhetünk. Október 16-án magas magyar katonai parancsnokság érkezett községünkbe. A IX. hadtest parancsnoksága. Lelkészlak, iskola udvara megtelt katonákkal, járművekkel. A községben most már több volt a katona, mint a lakosság. Négyezer lehetett a számuk. Kezdetben a magyar katonák látása, biztató, bátorító, vigasztaló beszéde kissé enyhítette a feszültséget. Október 18-án, szerdán reggel a templomban a gyülekezeti tagok részvételével katonai istentisztelet is volt, melyen a IX.

hadtest tisztjei és legénysége, valamint a hadtest protestáns tábori lelkésze, Dávid György református lelkész is részt vettek. Helybeli lelkipásztor Jel. 2:10. v. alapján tartott bibliamagyarázatot. A székely himnusz éneklésével fejeződött be a megható istentisztelet.

Október 21-én a hadtest elment. Könnyes szemek néztek utána. Egészen úrrá lett a félelem. Most már csak a harcoló csapatok vonulása volt hátra. Pörögtek az ágyúk erő-

sen és egyre erősebben. A szatmári hidakat, üzemeket levegőbe röpítették az aknák. Éj el vérvörös volt felettünk az égbolt, melyet reggel a nap fénye rózsaszínre szelídített. Ok-tóber 23-24-én községünk 3 malmát, postáját, vasútállomását és a síneket robbantották.

A félelem és szomorúság a tetőfokra hágott. Október 25-én reggel 6 órakor a szatmári köves utat hozzánk kapcsoló Szamos-hidat is szétrombolták. Ezen a reggelen az utolsó katona is elhagyta községünket. A csaknem két hónapja tartó nagy mozgalmat feszült csendesség váltotta fel.

– 294 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Október 25-én déli 1 órakor érkeztek meg a község főterére a román lovasok. Közülük egy a templom mellett 3 lövést adott le, melynek elhangzása után néhány perccel megjelent a Vörös Hadsereg gyalogsága is. A híd felrobbantása miatt Óvári felől a földúton és a töltésen nagy sárban jöttek. Pátyod felé vonultak tovább. Kisebb nagyobb egységek meg is pihentek. Az óvári felé eső Hunyadi, Aradi, Szatmári utcák és az új telep, valamint a Pátyod felé vezető Horthy utca lakói adtak szál ást a katonáknak és a járműveknek.

Ezek bőven kivették részüket az átvonulás izgalmaiból, a szál ásadás és el átás terheinek viseléséből. Október 23. - november 13-ig tartott az átvonulás. Az összes lovakat katonai célra elvitték. Az ökörigákat lőszerszállításra vették igénybe. Naponta több szekér indult különböző távolságokra, még Büdszentmihályig is. Csak a gazdák tértek haza, a tűzvonalban életveszél yel járt a maradás. Átvonuló katonák házkutatása, puska és katona keresése többször megfélemlítette e napokban a családokat. November 29-én katonai parancsnokság érkezett községünkbe, amelynek intézkedéseivel megkezdődött a biztonságosabb élet.

Istennek legyen hála, emberéletben kár nem esett!

Istentiszteleteinket október 24-27-ig szüneteltettük. Az utcákon járni sem lehetett.

Október 28-án, szombaton már tartottunk istentiszteletet. Október 29-én vasárnap temetés volt. Távolról az ágyúdörgések moraja, helyben a géppisztolyok és golyószórók puf-fogása, az átvonulás zaja félemlítően zúgtak bele a temetés szomorú csendjébe. Október 30-tól nyugodt medrébe visszahelyezkedett az egyházi élet, bár a háborús élet mindenütt jelentkező aggodalmait a szívünkben hordoztuk és terheit viseltük.

16/1944. sz. határozattal presbitériumunk november 16-tól az iskolai tanítás megkezdését határozta, mely meg is indult és azóta is megszakítás nélkül folyik. A lelkipásztor kongruájának, a tanítók ál amsegélyének elmaradását tudomásul véve 127/1944. sz. ha-tározattal őket a lehetőség szerint természetben kárpótolni kívánja. Az őszi egyházi adó-

szedés az impériumváltozás eseményei miatt megszakadván a presbitérium 136/1944. sz.

határozatával a szószékről szólítja fel a híveket az egyházi adó fizetésére, melynek olyan hatása lett, hogy csaknem teljesen befolyt az egyházi adó. December 3-án az adventi úrvacsora osztás már ékesen és jó renddel ment végbe. Kellő mennyiségű bort is tudtunk beszerezni. Karácsony szombatján a templomban műsoros val ásos délutánt tartottunk.

A karácsonyi ünneplés teljesen zavartalan volt. Az istentiszteleteket, az úrvacsoraosztást a legnagyobb békességben tartottuk meg. Legátusunk is volt Farnás Béla tanítónk személy-

ében. December 31-én, szilveszter estén zsúfolt templomában hálaadó lélekkel énekelte a gyülekezet: „Elmúlt vége, mint kezdete, már van csak emlékezete”.

Pótor Sámuel

lelkipásztor

Bélteky Sándor

gondnok

– 295 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Csengerbagos

A csengerbagosi református egyházközség lelkipásztora, Mogyorós Sándor, a megszálló hadseregnek folyó évi október hó 25-én történt bevonulásából folyó cselekmények hatása alatt, feleségével együtt öngyilkosságot követett el, és 1944. október 27-én mindketten el-távoztak az élők soraiból – 1944. október 30-án mindkettőjüket egyszerre alulírott temette el, mindketten közös sírba helyeztetvén el.

Nevezett egyházközség így lelkész nélkül maradt. Az esetet mindez ideig is hivatalosan nem tudtuk jelenteni felsőbb egyházi hatóságokhoz, minthogy legközvetlenebb fe-lebbvalónk, esperes urunk is a nyert értesülésünk szerint egyházközségéből eltávozott.

A csengerbagosi egyházban, a fent említett tragikus esemény óta is, - az esetlegesen felmerült lelkészi szolgálatokat én láttam és látom el, nincs legközelebb eső gyülekezet lelkipásztora, - és azon a címen is, mert más alkalommal is szükség esetén, nevezett egyház adminisztrálására, - illetékes esperes úr engem bízott meg, rendelt ki - és mert előadódott szolgálatok el átására presbitérium és gyülekezeti tagok egyaránt engem kértek fel.

Amidőn mindezeket a folyó évi december 5-én 4300/1944. szám alatt kelt körlevél értelmében főtiszteletű és méltóságos Püspök Úrhoz mély tisztelettel bejelentem, tisztelettel kérem, hogy ezen lelkész nélkül maradt csengerbagosi gyülekezet lelkipásztori szolgálata el átásának biztosítása végett kellő intézkedést megtenni méltóztassék.

Minthogy ezen gyülekezetben ez idő szerint egy igen derék, kifogástalan egyházhű-

ségű és egyéb tekintetben is alkalmas voltáról már több ízben is jó bizonyságot tett református tanítótestvérünk működik, bátor volnék javasolni, hogy más megoldás hiányában (mint pl. helyettes lelkész kiküldése stb.) az igehirdetés, sákramentum kiosztás, esketés, temetés feladatainak rendkívüli, kivételes és ideiglenes exmissióval, fakultációval meghatalmazása mellett ezen tanítótestvérünket, név szerint: Berényi Sándort kiküldeni, illetve megbízni méltóztassék.

Szamosdob, 1944. december 29.

Bara József

lelkipásztor

Csengersima

A csengersimai református egyház 1944. szeptember eleje óta bekövetkezett hadi esemé-

nyek folytán sem emberáldozatokban, sem épületekben, klenódiumokban vagy a levéltárban semmiféle kárt nem szenvedett.

Midőn ezt jelentem, nem beszélhetek a hadba vonult fiatalságról, hiszen ezekről még hozzátartozóik se tudják, hogy vajon élnek-e, hol, merre vannak.

– 296 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

1944. október elején a német hadsereg egynéhány katonája jelent meg községünkben.

Azok 2 napi pihenés után tovább meneteltek, részben Csenger, részben Fehérgyarmat felé.

Október második hetében nagyobb „hírszerző” német csapat jött. Ideiglenesen az iskolában pihentek, (a parancsnokság Szatmáron volt) a csapat zöme 4 nap múltán tovább ment. A köves út mellett lévő Smilovics házban (kocsma) telepedett meg egy 6-8 tagból álló hírszerző osztag telefon, rádió éjjel-nappali szolgálattal. Ezek voltak az útmutatók, irányítók. Az irányítók a Szatmár – Fehérgyarmat és Sima – Csenger út elágazása, illetve találkozásánál kvártélyoztatták magukat. A parancsnok a lelkészi lakásban lakott, az iroda az iskolában volt. A parancsnoknál is rádiós leadó, felvevő készülék. A hírszerzőkkel telefon, távírda anyagraktár is jött 5-6 műszaki katonával. 12-13-án jött egy nagyobb német csapattest (a zöme Csengerbe). Tisztek, parancsnokság a lelkészi lakásban. Ez a csapat, és a még egyre özönlő, de nagyobb része csak átszáguldó csapatok október 19-ig voltak a kö-

zségben. De sem egyháznak, sem az egyeseknek 1-2 baromfi kivételével kárt nem okoztak.

Október 19-én már magyar csapatok is jöttek Máramaros felől. A fáradt, agyonázott emberek az iskolában és a község lakosainál helyezkedtek el. Az iskolában elhelyezett emberek a fizikai és a mértani eszközöket feltüzelték (henger, gúla, kúp, gömb közlekedő edények), jóllehet a fáskamra – tele felvágott fával nyitva volt. A pihenő lakosok még el se vonultak, jöttek a fogatok, vonat osztagok (trainek), akik ellepték a környéket és a tanyákat. Ezek 3 napig voltak itt. Egy részük a szabad ég alatt az út mentén tanyáztak. A magyar katonaság elvonulása után csupán a német robbantó osztagok maradtak, akik október 24-én kidöntögették a telefon póznákat, felrobbantották a hidakat. Két napi dermedt csendben vártuk remegve az oroszokat. De sokkal feketébb volt a német tisztek ijesztgetése, mint a valóság. Az oroszok románokkal vegyesen jöttek, de itt csak a román katonaság egy kis része pihent meg, és az orosz parancsnokság telepedett meg a lelkészilakon. Mondhatom

– annak dacára, hogy ellenség volt – sokkal inkább úri ember módján viselkedtek, mint a prepotenskedő német tisztek. A generál major (ahogy magát megnevezte) jóakaratú úri modorú ember volt. Kár, hogy sem németül, sem franciául nem beszélt. Az egész lakást elfoglalták, minket a konyhába tessékeltek. Az irodámban, az ebédlőben, és a parancsnoknál is a háló szobámban rádió leadó-felvevő készülék működött éjjel-nappal. Az ebédlő-

ben a rádió mellett tisztek, az irodámban altisztek voltak. De semmit se el nem vittek, se be nem szennyeztek. Az íróasztalomról mindent szépen rendben beraktak a szekrény aljába, ahol mindent megtaláltam hiánytalanul. Községünkben sem fordult elő semmi atrocitás.

(Nem úgy, mint hallomásom szerint a szomszédos községekben.) Igen valószínű, hogy a parancsnok ittléte okozta.

Ezt abból sejtem, hogy a parancsnokság elvonulása után betévedt orosznak ha mondtuk, hogy a generál major itt volt: azonnal hátráltak.

Közel egy hétig (5 napig) volt itt az orosz parancsnokság. Az elvonulásuk után megkezdődött a nép vandál munkája a magukra maradt lakások ellen. Ezekre szégyenlek még rá is gondolni. Nem ért már akkor sem a szép szó, sem a korholás, sem a fenyegetés semmit. Ha előlem elbújtak is, de mögöttem loptak, amit tudtak.

A háborús zaj közeledtével az egyház klenódiumait elástuk a templomban a karzat

feljáró alatt. Csak a vihar szűntével kerültek ismét napfényre.

– 297 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Az egyház külsőképeni ál apota nem szünetelt. Beteg lábom dacára elvégeztem az istentiszteleteket, családokat látogattam, vigasztaltam, bíztattam. Imádkoztam. Soha any-nyi hétköznapi templomlátogató nem volt, mint ezekben a szorongás tejes időben. Természetes, hogy az istentiszteleteken kívül szó nem lehetett val ásos esti összejövetelről.

A sötétség beál ásával mindenki bezárkózott, gondosan elsötétített.

Iskola:

Az 1944-45. iskolai évet szeptember 5-én megnyitottuk, és a tanítónő lankadatlan szorgalommal tanított mindaddig, míg a katonai beszál ásolások miatt az iskola kényszerű

kiürítésére sor nem került. 1944. október első hetétől kezdve tehát nem volt tanítás. November 20-tól, mikor a felettünk átvonuló háborús zivatar némileg megnyugodott, tanító nem leltében maga a lelkipásztor kezdi meg az iskolai oktatást kérve, bíztatva a szülőket, hogy gyermekeiket küldjék az iskolába. Az iskola közepébe lakó gyermekek jönnek is, de a 8 tanköteles közül csak 8, 10, 12 a létszám. Január végéig tart ez a hiábavaló küzdelem, akkor a hívek kérésére sikerre amúgy se vezető dolgot, abba hagya.

Személyi ügyek:

Lelkipásztor családjával együtt helyén maradt. És ez nagyon is üdvös dolog volt, mert a könnyen kétségbe eső népnek volt vigasztalója, bátorítója. Hányszor hallotta a megköny-nyebbedő kérést, óhajtást: Csak tiszteletes úr ne hagyjon el bennünket! A jónak együtt örültünk, a gonosz időkben egymástól tanultunk bátorságot, Istenben vetett bizodalmat.

A kántor-tanító még 1943. októberébe bevonult, hogy rendes katonai szolgálatának eleget tegyen. Helyette a felesége tanított. Illetve ő, mint tanítónő vette át a tanító növendékeit – a kántori teendőket lehetőleg a lelkipásztor végezte. A kántor-tanító aztán csak 1945. június 1-jén tért vissza a Dunántúlról.

Az egyház többi vezetői mind a helyükön maradtak, gondnok, presbiterek. Az Istennek kegyelme csodálatos módon megőrzött bennünket, hogy sem anyagi, sem erkölcsi károsodásunk miatt nem kell panaszkodnunk.

A mi Atyánké és Istenünké legyen minden dicsőség!

Csengersima, 1945. december 22.

Buda Károly

református lelkipásztor

Csengerújfalu

Községünk – Isten kegyelméből – nem volt hadászati terület. Az orosz-román haderő ok-tóber 24-én délben jött be Csengerbagos felől, s mintegy 2 hétig özönlött községünkön át.

Lövöldözések voltak, de sebesülés nem történt. Ekkor nagymérvű károsodásunk volt terményben és ál atban. Október 20-án, 31-én, november 5-én istentisztelet nem volt, azóta

– 298 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

ál andóan van. Az egyház vagyonában, klenódiumokban, irodai felszerelésekben semmi kár eddig nincsen. Lelkész és családja ál andóan helyben, a lakásán volt. Lelkész kára (termény, ál at, ruhanemű stb.) mintegy 5-6000 pengő értékű. A hívekkel együtt sok zaklatással, szenvedéssel teljes időt éltünk át. Híveink anyagi károsodása (500 lélek) 5-6 millióra tehető, s ma, pl. a nagy jószágkár jórészben pótolhatatlan ez idő szerint. Az őszi szántás-vetés, valamint a tavaszi is nagyon hiányos és elégtelen. Az egyházi ügyek vitele fennakadás nélküli.

A hívek egyházszeretete, val ásossága nem csökkent.

Igaz tisztelettel vagyok alázatos szolgája.

Csengerújfalu, 1945. április 25.

Pánczél Jenő

lelkipásztor

Darnó

Az orosz bevonulást, mely községünkben 1944. október hó 25-én történt, abszolút, sőt le-targikus csend előzte meg. Mindössze egy jó órával értésültünk előbb, a kevés idő múltán csakhamar tettet is öltött tényál andókról.

Hat lovas járőr futott be Kisnamény község felől. Ezek mindössze egy negyed órát töl-töttek itten, érdeklődve, hogy valahol a közelben, nincsen e német? A községi bíró (ki pár esztendőt orosz fogságban töltött, s tud is valamicskét oroszul), lelkipásztor, egy néhány ér-telmesebb menekült (kik a román nyelv bírásában is meglehetős otthonosak), s a lakosság egy kis töredéke vették körül a lovasokat, kik a maguk módja szerint biztatgattak bennüket, hogy csak legyünk nyugodtak, mert közülünk senkinek sem lesz semminemű bántódása!

Viselkedjünk hát fegyelmezetten. Értésünkre hozva, hogy másnap csapat átvonulásban is lesz részünk, tovább robogtak.

Szavaikat a keddre következő szerdai napon valóban tett is kísérte. Megérkezett a katonaság, de a csapatocska inkább utóvédnek volt minősíthető. Komolyabb méretű, s nagyobb kaliberű gyilkoló fegyvernemekkel nem voltak el átva, felszerelve.

Négy rátában vonultak; egy-egy csoport egymástól kb. 2-2 km távolságnyira.

Oly információt szerezhettünk, hogy előzetesen Gacsályban szál tak meg. Ez volt a szerencsénk, mert ennek köszönhettük, hogy rajtunk, a déli órákban minden nagyobb emóczió nélkül átvonultak.

Számottevőbb károsodás inkább az úgynevezett Szegedy uradalmat érte, honnan csakhamar magukkal vittek 45-50 darab lovat, kocsikat, szekereket, szerszámokat, stb. … ezek, s a legyengült, s szinte csaknem teljesen agyonhajszolt, elcsigázott ál atok hagyattak vissza ezek helyébe az uradalom részére, úgy 25-30 % mennyiségben.

Híveink általában feltűnőbb károsodások nélkül vészelhették át a nem szeretem órákat, mindössze pár ló, 3 szekér, s egy szerszám az, mit említésbe tehetünk. Cserébe azonban ők is kaptak, gyengébb minőségű lovakat.

– 299 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Egyházunkat anyagi kár nem érte. Isten kedvező kegyelméből mindmáig vegetá-

lunk, úgy ahogy!

Erkölcsileg is intaktok maradhattunk. A két óra veszély nélkül suhant át felettünk!

Láttuk orosz atyánkfiait, ennyi az egész, s ezután eltűntek szemeink elől!!

Mikor már az utolsó csapatszáz is elhagyta a községet, szálan-szálanként 8-10 napokon át még láthattunk közülük fel-fel bukkanni egy néhányat, de ezekkel aztán meg is szűnt a járatuk, s békében lehettünk felőlük, kivált amidőn november első napjaiban megszerveztük a nemzetőrséget.

Ezek szerint egyházi ténykedéseinket zavartalanul folytathattuk, s folytathatjuk most is.

Mindössze 8-10 napon át szünetelt a harangszó, míg ezt illetően is, tiszta képet nem szemlélhettünk előttünk.

A bevonulás idején tanítói ál ásunk üresedében volt, lelkipásztor pedig nem hagyta el gyülekezetét pil anatokra sem; gondolván azt e napokig, a rendes kereset, s E. T. §.

§.-sai szemmel tartásával.

Kérve tiszteletteljes helyzetjelentésemet nagybecsű tudomásul vételét, kiváló tiszteletem nyilvánításával vagyok alázatos szolgája.

Darnó, 1945. április 24.

Tukacs László

református lelkipásztor

Erdőd

Három hónapja vagyunk majdnem teljesen elzárva a világtól. Ez idő alatt annyi minden történt velünk, hogy egy rövid jelentésben be sem tudok számolni róla.

Híveink közül többen elmenekültek, többet pedig a falu román lakossága kergetett el.

Erdődről a tisztviselők egy része ment el, helyettük menekültekkel növelte Isten híveink számát. Kik közt az Isten utáni vágy a réginél fokozottabb. Erdődhegy és Sóspuszta, ahol a hívek számában változás nincs, kik közt a missziói munkát zavartalanul folytathatom. Lajosmajor 58 lelket számláló gyülekezetében csupán 5 lélek maradt a faluban. Szokond, Homorád és környékéről olyan üzenetet kaptam híveimtől, hogy ez idő szerint a gyűlölet olyan nagy a román lakosság között velünk szemben, hogy attól tartanak, hogy ha most kimegyek hozzájuk, a román lakosság engem is megver. Közülük többet is megvertek, kiraboltak és elűztek a faluból. Szokond községből két hívünket, név szerint Mados Imrét és Csenteri Zsigmondot a svábokkal együtt közmunkára vitték, hogy hova, ezt nem tudjuk. Amennyiben módjában áll Főtiszteletűségednek, tisztelettel kérem, híveink érdekében lépést tenni, annál is inkább, mivel itt az a hír járja, hogy csak a svábokat (római katolikus) és a nyilasokat viszik munkára.

– 300 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Tisztelettel kérek egy a missziói kör területére szóló orosz és magyar nyelvű igazol ványt vagy felhatalmazást, aminek alapján munkámat zavartalanul folytathatom, mivel igazolvány nélkül messzebbre menni nem lehet.

Vagyok a Főtiszteletű Püspök Úrnak igaz híve.

Erdőd, 1945. január 7.

Papp Imre

missziói lelkész

Fehérgyarmat

Fehérgyarmat megszál ása 1944. október hó 26-án történt meg. Ezt megelőzőleg heteken át tartott a német és magyar katonai alakulatok visszavonulása részben a Szamos hídján keresztül Mátészalka irányában, részben a kisari Tisza-hídon Csap irányában. Az utolsó héten a visszavonulás kizárólag Kisar irányában folytatódott, mint megmaradt egyetlen szabad úton, mert az orosz csapatok éle Nyíregyházán át Kisvárdáig tört előre, s a visszavonulást ez irányban megakasztotta. E fő elvonulási útvonalon mindkét irányban, később csak Kisar irányában szakadatlan volt a menekülők elvonulása, mely napokon keresztül megszakítás nélküli szekérlánccá vált. E látvány nem maradhatott hatás nélkül gyülekezetünk tagjaira sem. Járásbíróság, Adóhivatal, Főszolgabírói Hivatal tisztviselői, néhány jegyző, Csendőrség, Pénzügyérség tagjai mind elmenekültek. A menekülési láz sokakra átragadt. Én és családom tagjai is hatása alá kerültünk, különösen a célzatosan terjesztett rémhírek következtében, melyek a megszálló csapatok vélt kegyetlenkedéseiről számoltak be nőkkel és gyermekekkel szemben. Elhatároztuk, hogy menekülünk. Feleségem és két gyermekem október 19-én teherautón Szerencsre utaztak ott lakó rokonainkhoz. Terv szerint még aznap el kellett volna indulnom utánuk két szekéren. Rettenetes éjszakákat töltöttem. Tusakodtam. Isten igéjét olvasva nem tálaltam mentséget készülő árulásomra.

Feleségem és gyermekeim még hajnalban elmentek. Értékeink bepakolva, szekerek készen ál va. Indulhattam. Nem indultam. Elhatároztam, hogy a reggeli istentiszteletet még meg-tartom. Istentisztelete készülve, bibliám Máté X. részénél nyílt ki, s lekcióul 34-42 verseket olvastam fel. Az ige szíven ütött: „ ... és aki inkább szereti fiát és leányát, hogynem engemet, nem méltó énhozzám.” Rendes körülmények között a hétköznapi templomlátogató felnőttek száma nem bűnbánati napokon 10-30. Az események hátasa alatt hetek óta ál andóan nőtt a hétköznapi templomlátogatók száma, s ezen a döntő napon a templom csaknem tele lett. Szándékomnak bizonyára híre ment, s a gyülekezet ragaszkodása ily megható módon nyert kifejezést. Zokogó gyülekezettel imádkoztam, s mire az istentisztelet véget ért, megértettem Istennek javamat szolgáló akaratát: Őt kell szeretnem és szolgálnom, s elmenekült feleségem és gyermekeim sorsát is az Ő kezébe kell letennem. Maradtam. Feleségem után levélt küldöttem, melyben közös elhatározásunk megváltoztatásáról értesí-

tettem, s őket Isten kegyelmébe ajánlottam. 1945. január 7-től január 25-ig felkeresésükre

– 301 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

indultam, s bejártam Szerencs, Miskolc, Eger és Pásztó városokat, de csak annyit sikerült megtudnom, hogy Dunántúlra mentek Esztergom megyében fekvő Tát községbe. Erős a

hitem, hogy Istenem megsegíti őket, s megtartja őket számomra.

Elhatározásom helyességéről a meggyőződésem napról napra erősödött. Segédlelké-

szem, Gál Andor Panyola községben lakó, s két másik fiukról semmit nem tudó szüleihez kénytelen volt hazamenni október 17-én, s csak november 15-én tért vissza. Egyetlen református lelkész voltam a gyülekezetben, mely több mint 4000 lelket számlált.

A templomlátogatók száma ál andóan nőtt. Palástos szolgálat csaknem minden napra esett. A gyülekezet nem nélkülözhette éppen a legnehezebb napokban pásztorát. Mindezek elmondásával semmi esetre sem akarom megbélyegezni azon lelkipásztor testvéreimet, kik gyülekezeteiket elhagyták, mert Isten előtti alázatossággal beismerem, hogy lé-

lekben az árulást elkövettem, s a menekülési utat gondolatban számtalanszor megtettem.

A megszál ás, mint említettem, október 26-án történt meg nagyobb harc nélkül. A tős-gyökeres lakosság, a földmíves és iparos réteg helyén maradt. A harcokban egyetlen civil áldozat volt, Kalydy Jánosné fiatalasszony, kit egy német gránát ölt meg. Istentisztelet csak október 27-8.-án nem volt megtartva, de október 28-án már palástosan temettem fent megnevezett fiatalasszonyt minden bántódás nélkül. A gyülekezet templomlátogatá-

sa nem csökkent a megszál ás után sem, sőt november 12-én Fehérgyarmaton soha nem látott nagy gyülekezet járult az Úr asztalához. A már október 28-án megérkező orosz parancsnokok a két lelkészt és a főjegyzőt hívatták magukhoz, s a lakosságot rajtuk keresztül megnyugtatták, velünk beszélték meg a közigazgatás személyi vonatkozásait, s egyben kifejezték azon határozott kívánságukat, hogy a templomok, iskolák azonnal nyíljanak meg, s az élet zavartalanul folyjék tovább.

A hadiesemények következtében engem nagy károk értek: 4 lovam, 2 szekerem, 3

pár szerszám, kocsi, kocsiszerszám, 2 bicikli, minden felső és alsó ruhám áldozatul esett.

Terményből 35 szekér lóhereszéna és 30 mázsa zab, több mint 40.000. pengő érték. A szó legszorosabb értelmezése szerint, nincs mit felvennem.

A községben épületkárok sem a bombázás, sem a harcok következtében nem kelet-

keztek. Egyedül a magántulajdonban lévő Mümalmot robbantották fel a visszavonuló alakulatok. Egyház középületei, iskolái, templom, stb. épek. Klenódiumai, anyakönyvei megmaradtak, épek. Levéltára szétszóratott, jelenleg rendezés alatt. A tantestület 8 tagja közül 3 férfi katonai szolgálatot teljesített. Igazgató tanító és négy tanítónő teljesített szolgálatot, kik helyükön maradtak. Az iskolánk a bevonulás után két hétre megnyílt, s azóta a tanítás zavartalanul folyik. A bevonulás után pár nappal megindult az egyházi adó szedése és fizetése, sőt, mivel az egyházat, mint gazdát nagy károk érték, az adományozás is az egyház közönséges szükségleteire. Az egyházi adó befizetése a múlt évi mértéket meghaladta. Az egyház alapjait érte kár, amennyiben 1200 pengő készpénz áldozatul esett.

Az egyház maga használta földjein ott veszett 5 vagon ki nem ásott cukorrépa, semmibe ment másfél vagon alma, mintegy 800 kereszt kalászos terménye még ma is csépeletlen. Az egyház így hatalmas bevételektől esett el, amelyeket más úton pótolni képtelen. Az egyház és a gyülekezet anyagi nehézségeit súlyosbította az Országos Református Szeretetszövetség 60 személyes helyi intézménye.

– 302 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Szeretetház:

Sem a bombázás, sem a megszál ás következtében az Intézetet károk nem érték, Jut-ka és Zita diakónissza Testvérek dicséretet érdemlő hűséggel helyükön maradtak, s vannak ma is, s az Intézet működik és él Isten csodálatos kegyelméből. A létszám (45) meg-gyarapodott, amennyiben a berettyóújfalui árvaház 14 árvája hozzánk menekült, kiket Intézetük befogadott. Az árvakísérő két diakonissza testvér tovább menekült. Helyettük Erdélyből érkezett három diakonissza-testvér: Mártha, Zsófia és Ruth testvérek. Velök a lét-szám 60 felül emelkedett. Ma is ez a helyzet, a menekültek mai nap is Intézetünk eltartottjai.

A menekültek puszta életüket mentették, sem pénz, sem élelem nem volt velük. Intézetünk fenntartójától, az ORSZ. budapesti központjától elszakíttatott, honnan minden hónapban 1600

pengő el átmány érkezett. Már az októberit sem kaptuk meg. S az intézet él és működik Isten csodálatos kegyelméből, mely főképpen a helyi gyülekezet áldozatkészségén keresztül mutatkozik meg. Igaz, a kiadások napról-napra emelkednek, az árak ugrásszerűen, de bízunk Istenünkben, s felettes hatóságaink megértő támogatásában, mely meg fogja akadályozni Intéze-tünk elsorvadását, vagy bezárását.

Jelentésem Isten iránti mély hálám kifejezésével és hangoztatásával zárom be, hogy engem méltatlan gyarló szolgáját alkalmasnak és méltónak talált arra, hogy az Ige bátorító, vigasztaló és megerősítő üzenete rajtam, mint törékeny eszközön keresztül eljusson a gyülekezethez azokban a napokban, amikor annak Istenünk megtartó kegyelmére legnagyobb szükség volt.

Fehérgyarmat, 1945. február 1.

Borosjenői Szabó Tibor

református lelkipásztor

Fülesd

Amit a lelkipásztor kezdettől fogva tudott és bizalmas körben terjesztett, az szeptember hóban világossá, nyilvánvalóvá lett: a bajt okozott hitleri uralom bukása. Magyar tüzéreinknek a Kár-pátokból való kivonása, Szolnokra való csoportosítása – mit az átvonuló, s nálam megszálló tüzérőrnagytól tudtam meg – nyilvánvalóvá tette, hogy a szlovákok, kik szintén községünkön vonultak át, a Tisza hídján akarnak hazájukba visszatérni, de azon át nem engedtettek. Parancsnokuk, ki szintén nálam volt szál va, csak megerősítette azon felfogásomat, hogy a németek pár hónap alatt teljesen le lesznek verve, s Országunk átkos megszál ásuktól fel fog szabadulni.

Szeptember 14-én a körjegyzőség felhív, hogy az egyház pótolhatatlan értékeit szállítsuk át Kölcsébe, honnan megőrzésre a hátországba lesznek elvíve, mert ezen terület részleges kiüríté-

se határoztatott el. Erre 15-én 4 darab születési, esketési és temetési anyakönyvet 1786-1910-ig, és 23 darab iskolai anyakönyvi naplót megőrzés végett a gondnokkal együtt átvittünk, melyeket, az irattárunkban elfekvő pecsétekkel és aláírással el átott. Iratjegyzék mellett átadtunk a körjegyzői hivatalnak.

– 303 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Október 20-a körüli megjelentek a németek, és felváltva egyik menekülő csoport a másikat, kiknek parancsnokaik az irodát szintén lefoglalták, itt voltak október 29-e hajnaláig. 20-án még úgy volt, hogy a harcot felveszik az oroszokkal; az un. Rácz telepet (a temetővel szemben) elaknásították és ágyukat állították Oroszi és Csaholc felé. Bizony nagy aggodalmakkal néztünk az éjszaka elé. Azonban az isteni kegyelem a harcoktól megőrzött.

A németek harc nélkül tovább vonultak, kik tudtommal nagyobb kárt nem okoztak, mint szénát, zabot, egy szekeret, egy lovat és apró jószágokat vittek magukkal.

Megemlíteni kívánom, hogy a német parancsnok minden áron azt akarta, hogy a lel-

készi család velük együtt feltétlen elmeneküljön; rémesebbnél-rémesebb képeket festvén arról, hogy mi vár reánk, s különösen reám az oroszok részéről. Autóikat felajánlották menekülésünkre, és értékesebb bútoraink stb. elszállítására, s bár húgom is - ki a dunántúli Móron lakik év eleje óta - ál andóan csalt hozzájuk, mint akkori legbiztonságosabb helyre, de - szem előtt tartva édes Idvezítőm mondását: „A jó pásztor életét adja az ő juhaiért” -

maradtunk, Istenre bízván magamat és családomat, közben híveimet kértem: „Ha virágos szekéren hoztak be Füledre s ezután feleségemet, most arra kérem, hogy virágokkal borí-

tottan vigyenek harmadik utamra” – célozván a temetőbe vezető, illetve odavívő utamra.

Ilyen gondolatok között vártuk az oroszok jövetelét.

Október 29-én két orosz járőr érkezik biciklin. Németek felől kérdezősködnek. Azoktól azonban a jó Isten megszabadított. 29-én éjszaka egy orosz szál áscsináló jön hozzánk tolmáccsal, és kérdezteti, hogy orosz tiszteket el tudnánk-e helyezni? Mondjuk: igen. Így jön hozzánk aznap éjszaka 3 tiszt.

Kifogástalanul viselkednek. Tolmács által érintkezünk. Minden mondásuk megnyug-

tató. Legényeiknek a konyhán terítünk. Úgy étkezés előtt, mint után háromszor vetnek keresztet, elmondják tolmácsuknak, hogy papjaik keresztelnek, esketnek, temetnek. Fellé-

legzünk: tehát van Istenük, van papjuk, istentiszteletük nyilvános, így remény tölt el, hogy nem lesz bűnhődésünk és hívatásunkat folytathatjuk. Reményünk nem is csal. Reggel magasrangú tisztek érkeznek, a legnagyobb tisztelettel bemutatkoznak, asztalukhoz hívnak, kihallgatnak s elmondják, hogy hivatásunkat, papi teendőinket nyugodtan folytathatjuk.

Másnap, október 30-án megkezdődött a hadsereg átvonulása. Ekkor már kezdetét vet-te a lovaknak, szekereknek, barmoknak, terményeknek, ruháknak, csizmáknak lehúzása, elvitele, a házaknak éjjel-nappal való átkutatása és a talált értékesebb holmiknak elvitele. Mivel a parókhia a falu legnagyobb épülete, nincs úgyszólván senki, aki át ne kutatta volna. Sok ruha, öltöny, fehérnemű, pénz eltűnt. Rémesek voltak az éjszakai kutatások.

Különösen az, mikor az egyik katona puskával a vál án és kivont szuronnyal a kezében jött reánk. Éj el-nappal sütünk-főzünk, hogy el áthassuk őket. A kár szinte felbecsülhetetlen.

A község által történt összeírás szerint: 11.500.000 pengő a mostani értékben.

Épületekben (sem egyházi, sem magán) semmi kár nem történt, sem klenódiumok-

ban, sem egyéb anyagi értékekben (egyházi), sem a levéltárban. Személyében senkit bán-tódás nem ért. Nőinket inzultus nem érte.

Egy orosz katonát felettese engedetlenség miatt agyonlőtt, kit végső nyugalomra helyezésekor én temettem el.

– 304 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

A népkönyvtár és a segélykönyvtár könyveit ismeretlen tettesek széthurcolták, s bár mindent elkövettünk visszaszerzéséért, az még részben sem sikerült. De mindez ideig (1945. október) nem kaptuk vissza egyházi és iskolai anyakönyveinket sem, melyeket –

mint fentebb említem – hátországba szállítás végett adtunk a körjegyzőségnek.

Istentiszteleteinket a legkisebb zavar nélkül nap mint nap megtarthattuk, nemzeti imánkat, a Himnuszt mindig énekelhettük, melyért mély hálánkat rögzítem le itt a Szovje-tunió iránt. Az iskolai tanítás már november első felében kezdetét vette, s abban fennakadás egy napig sem volt, mivel tanítóink sem menekültek el. Sőt karácsonykor az évtizedek óta szokásos val ásos estélyünket színdarabbal együtt a gyülekezet teljes részvétele mellett (az új iskola szorongásig megtelt) megtarthattuk.

Bár örök igazság: a vae victis, mégis el kell ismernünk, hogy az ádáz német propagandának voltunk félrevezetettjei, és csak hálásak lehetünk a győztes Vörös Hadsereggel szemben.

Fülesd, 1945. október.

Rátz Lajos

református lelkipásztor

Fülpös

Nevezetesen jelentés az említett, hadművelet alatt történt emberáldozatról, klenódiumokban, más egyéb anyagi értékekben, levéltárban esett károkról. Az egyházi tisztviselők egyéni sorsáról, megpróbáltatásairól. A múlt esztendő végéig mennyiben sikerült a normális ál apotot vissza állítani:

Hála Istennek csak azt jelenthetem, hogy a jelzett hadművelet alatt emberáldozat nem történt, valamint más egyéb kár sem történt. Megpróbáltatásos idők zúgtak át felettünk, de minden veszteség nélkül. Eltekintve attól, hogy a múlt év végén a háború még javában folyt, az elmúlt év végégig – ettől eltekintve – sikerült a rendes ál apotokat vissza szerezni.

Fülpös, 1945. április 27.

Molnár Béla

református lelkész

Fülpösdaróc

A fülpösdaróci református egyháznál 1944. szeptember 1-től 1944. november 6-ig, az idegen hatalom megszál ásáig történt háború okozta anyagi károsodásról.

– 305 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Dr. Murányi József lelkész úr elmenekült, az előzőleg a tanteremben és a községben tartózkodó német katonasággal.

A lelkészlakásról:

A paróchiát három találat érte. Tető és falak megrongálva, összes ablakai kitörve, ablakfája gránátszilánkoktól kifúrva. A magtártető cserepei összetörve, lehul va, egy sarok-fala leszakítva. A kútostor átszakítva.

A sertésól megsemmisülve.

A kert drótkerítése több helyen megrongálva.

A templomról:

A templom fala több helyen meghasadva, gránátszilánkoktól kifúrva, ablakai kitörve, egyik harangja meghasadva.

Az iskoláról:

Úgy a tanterem, mint a tanítói lakás ablakai részben kitörve. A sertésólat a légnyomás ereje bedöntötte, s így a cserepei lehul tak.

Az iskolai könyvtárról:

A régi, elócskult 21 darab ifjúsági könyvet a falu népe elhordta és megsemmisítette a zár nélküli szekrényből, valamint a chémiai kísérleti eszközöket és a szemléltető fali ké-

peket.

Az újabb 14 darab tanítói szakkönyv, valamint az új 39 darab ifjúsági könyv: mivel a tanítónő azt szobájában őrizgette, azért az így megmaradt.

Segédkönyvtári könyv nem volt.

Fülpösdaróc, 1944. december 27.

Marozsán Ilona

református tanítónő

Gacsály

Főtiszteletű püspök úrnak 1944. évi december hó 5-én kelt körlevelének 5. pontjában kö-

zölt felhívásra hivatkozással tisztelettel jelentem, hogy a szeptember hó eleje óta bekövetkezett hadi események következtében a gacsályi református egyház az alábbi kárt szenvedte.

Két darab iskolapad, melyet az itt állomásozó német parancsnokság katonái eltüzeltek.

55 darab ablak karika, melyek a környéken történt bombázások alkalmával a templom, lelkészilak és a két tanítói lakás, s iskola ablakain töredeztek be.

Másnemű anyagi kár s ember veszteség az egyházközséget nem érte.

Itt említem meg, hogy az egyházközség főgondnoka, név szerint: Madarassy András

– 306 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

és a presbitérium egyik tagja, Nagy Zoltán körjegyző az orosz hadsereg bevonulása előtt elmenekült, kb. október 20-ika körül, s azóta róluk semmit nem tudunk.

Gacsály, 1945. február 16.

Borbás Károly

református lelkipásztor

Garbolc

Az 1944. évi szeptember eleje óta bekövetkezett hadiesemények egyházközségünkben többféle változást okoztak. Az 1944. szeptemberében orosz részről megindult légitámadá-

sok, melyek a központok Szatmárnémeti, Nagykároly stb. felé irányultak, mind a mi vidé-

kük felett viharzottak át, s a kifejlődött légicsaták veszélyeztették a mi vidékünk, s köztük Garbolcz községünk lakosainak életét és mindennemű vagyontárgyát is. E légitámadások egyike-másika a község határában is elejtett kb. 8-10 kisebb méretű bombát, melynek kö-

vetkezményeképpen a légnyomás betörte a templomunk ablakait, s egyik özvegy nőtestvé-

rünk közablakait is. A lelkek azonban a félelem szülte rémület és lelki megrázkódtatások miatt is úgy-annyira Isten felé fordultak, hogy a veszély napjaiban szeptember és október hónapokban különösen mindennap megtelt templomunk az Istent kereső, s tőle segítséget váró hívek nagy számával vegyesen, felekezeti különbség nélkül az orosz megszál ásig. Ez a szalmaláng felhevülés és ál apotok aztán az ellenkezőre változott, s a régi megszokott mederben folyik és megy az orosz megszál ás óta, amely esemény 1944. október hó 25-én következett reánk. Előző napokban magyar és német csapatok vonultak át, s ez utóbbiak már kárt okoztak két gazda testvérünknek, elvivén egyiktől és másiktól is egy-egy lovat.

A németek átvonulása véget érvén 25-én hajnali két órakor, néhány óra múlva, kb. délelőtt 10 órakor megjelentek az orosz előőrsök, s utánuk délután 5 órára mintegy 3.000 főnyi sereg, mely megtelepedett kicsiny Garbolcz községben egyetlen éjszakára. Ez alkalommal aztán többféle károkat szenvedett a község. Az egyháznak ugyan, illetve a lelkészi hivatalnak csak akkoriban beszerzett kb. 200 ív írópapír és levélboríték esett áldozatul, de már a lelkészi családnak összes fehérneműje, a lelkész feleségének minden ruhája továbbá ágyneműek, ágyhuzatok és ágytakarók este áldozatul. A lelkészlakásban minden szekrényt felnyitottak és kiürítettek, csak az egyház kemény tölgyfaládáját nem tudták feltörni, bár próbálták, s így az abban őrzött úrasztali készletek s egyházi anyakönyvek megmenekültek és épen megmaradtak. Egyesek is igen tetemes károkat szenvedtek. Nem akarom itt név szerinti felsorolni a veszteséget szenvedettek, presbiterek és egyháztagok neveit, csak annyit említek meg, hogy a község birtokosainak 29 darab lóállományából 25 darab, és ezek közül a községi bíró, presbiter testvérünknek 4 ló szekérrel, szerszámmal; másik kettő

presbiter testvérünknek 2 ló szekérrel, szerszámmal; egy-egy hízósertés és ismét két presbiter társunknak egy-egy lova lett a megszállók zsákmánya; két háznál pedig a betakarított

– 307 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

és behordott termény esett tűz martalékává; míg két család, református testvéreink, épp úgy, mint a lelkész családja, a ruhaneműeket és konyhaedényeket veszítette el.

Eme veszteségek, próbáltatások elszenvedése elég nagymérvű, olyan lethargia szerű

bánkódást, nemtörődömséget váltott ki az emberek, az egyháztagok lelkületéből, mely állapotból csak egészen az utóbbi időkben kezdenek, illetve kezdettek a lelkek felocsúdni, amikor már úgy-ahogy a társadalmi élet kezdett valamennyire a régi vagy régebbi normá-

lisabb keretekbe visszaalakulni. Bár az ige hangzott alkalmas és alkalmatlan időben, előbb hívogató harangszó nélkül, november vége óta pedig harang hívogatása mellett, napról napra templomban és házi istentiszteleteken egyaránt, mégis olyan nemtörődömség, olyan szűkmarkúság mutatkozik az egyházzal szemben anyagiak terén, hogy a legszük-ségesebb és legégetőbb egyházi szükségletekre sem telik. Az egyházi tisztviselők, lelkész és tanítónő mindvégig helyt ál tak, és kitartottak, és munkálkodtak a reájuk bízottakban s így e tekintetben nem volt semmi hátramaradás az egyházközség iskolájánál és a lelkészi hivatalnál, a lelkészi munkánál. Hisszük, hogy az egyházközség tagjai, elöljárók és körendűek is mindinkább és inkább megnyugosznak fokról-fokra a lelkiekben a bizonytalanság hova-további megszűnése, és a normális viszonyok helyreál tával.

Garbolcz, 1945. június 30.

Farkas Sándor

református lelkész

Géberjén

Géberjénben harcok nem voltak. Néhány bomba becsapódáson kívül semmi sem történt.

A bomba becsapódás is a kerteket érte.

Egyházi vagyonban, klenódiumokban, irodában kár nem történt.

Ami a belhivatalnokokat illeti, a tanítót nem érte károsodás. A lelkésztől a kivonuló németek vittek el circa 1000 pengő értékben egyes háztartási dolgokat. A bevonuló oroszok nem bántottak semmit.

Miután Géberjén a harcvonalba nem esett, nagyobb megpróbáltatásnak a hívek nem

voltak kitéve. A rekvirálások folytán azonban nagyobb károkat szenvedtek különösen a ló és szekér állományban.

A hadműveletek alatt és után az egyházi ügyek Kósa Zsigmond gyülekezeti lelkész

vezetésével rendben folytak.

Géberjén, 1945. április 19.

Szabó Gyula

református lelkész

– 308 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Győrtelek

A nehéz idők közeledtét már a nyár folyamán megindult bombázások jelezték. Ezek-

nek a bombázásoknak Győrtelek községbe csak a rémítő jelei jutottak el Szatmárnak és a vármegye más helységeinek bombázása alkalmával ide is hal ható dörrenésekben, és a bombázást megelőző világító rakéták és Sztálin gyertyák rémes fénykévéiben, s a repü-

lőgépek felettünk is átzúgó motorjában. A szeptember hónapot ezeknek a jelenségeknek egyre nagyobb félelmet keltő hátasa alatt, de még mindennemű munka rendes végezésé-

vel élték át a község lakói. A vasúti és postaforgalom még – mondhatni – zavartalan volt.

A hónap vége fele azonban az ország keleti részéről és Erdélyből megindult menekülés áradata annyira megnehezítette a közlekedést, annyira megzavarta a mindennapi életet, s megfélemlítette a környék lakóit is, hogy az esperessel szeptember 21-én folytatott telefon megbeszélés alapján kénytelenek voltunk a szeptember 26-27-re Fehérgyarmatra összehí-

vott egyházmegyei gyűlések meg nem tartásáról értesíteni az egyházakat. A szeptember 26-27-iki helyzet igazolta ezen előrelátásunk helyességét, mert már ekkor nem tudtak volna összejönni a gyűlés alkotó tagjai. Igaz, hogy azt gondoltuk, hogy majd a vihar elvonultával megtarthatjuk az elmaradt közgyűlést, sajnos, ez a reménységünk nem válhatott valóra.

Októberben már egyre zavarosabb és felfordultabb lett a helyzet. Még október 2-án be tudtam jutni a többszöri bombázást ért Szatmárra, hol egy testvérem és rokonaim laktak.

Amit ott láttam, arról a látottak momentán hátasa alatt csak ennyit tudtam bejegyezni munkanaplómba: „Borzalom!” Szatmárról már heringes hordóhoz hasonló zsúfoltságú vasúti kocsiban izzadtam haza. Most már szakadatlan sorban jönnek, s vonulnak tovább a menekülők. A községünkön átvezető országúton, a községünk határát átszelő két vasúti vonalon pedig egymásra torlódnak a menekítő vonatok. A község lakosai átérzik a menekülők nyomorúságát, s a vasúti állomásra több szekér élelmiszert tudunk kivinni, közte főtt ételt is, melyet a község lakosai az egyes utcákon megindult gyűjtő szekerekre raktak fel, vagy fülön fogták a tűzhelyen fővő ételes fazekakat, s gyalog vittek ki az állomásra.

A szekéren menekülőket a házak előtt várták az asszonyok, s aki csak elfogadta, bőven kapott különféle ennivalót és gyümölcsöt. Ezek láttára azonban a helybeliek félelme is egyre nőtt, különösen az ellenőrizhetetlenül terjedő rémhírekre. Már a hónap elején elterjedt a hír, hogy a jegyzői hivatalnak menekülni kell Dunántúlra. A Hangya szövetkezet üzletvezetője mar két teherautóval menekítette bútorait és bolti cikkek tömegét. Majd községünk határában és a környékünkben lakó uraságok is elmenekültek. Október 10-én a német hadi átvonulásokkal lefoglalt iskoláinkban a tanítást bizonytalan időre kénytelenek voltunk beszüntetni. Az október 15-iki Horthy-kiáltvány és a Szálasi kormány rádióüzenetei teljesen felzavarták a község lakóinak még eddig eléggé megőrzött lelki nyugalmát. Az átvonuló németek hajmeresztő rémségeket beszéltek a nyomukban járó orosz sereg rémtet-teiről, s mindenkit, főként az intelligens elemet feltétlen menekülésre sarkalták, járművek felajánlásával segítve elő a menekülést. Október 14-én dobszó útján közhírré tették, hogy aki akar, meneküljön nyugat felé. A dobszót meg nem értő lakosság fejvesztetten szaladgál

– 309 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

az utcán egymástól kérdezősködve a menekülés felől. Az utcán az emberek megnyugtatása céljából járkáló lelkipásztort mindenki elfogja, s kérdezik tőle, mit csináljanak, s hogy ő

menekül-e? Lelkipásztor megnyugtatja őket, hogy ne meneküljenek, végezze mindenki a munkáját, ő tudniillik a lelkész, nem menekül sehova, mert őtet ide rendelte az Isten. Lelkész szavaira megnyugosznak azzal, hogyha lelkész nem menekül, ők sem mennek sehova.

Az átvonuló német hadak viselkedése nem nyugtatja meg őket. Ezek mindent feldúlnak, fosztogatnak, kiélnek, a raktárakat felgyújtják, a hidakat felrobbantják. Rémes volt az ok-tóber 21-nek estéje. Ekkor robbantották végig a vasúti síneket. Minden öt percben egy-egy robbanás hangja a falu alatt. Majd hatalmas tűz fénye világít bele a rémes éjszakába. Ég a nagy állomás raktára (tudniillik két állomása van a községnek), s a község végén levő Jé-

key-tanyán a hatalmas emeletes magtár. Másnap, október 22-én már nem lehet istentiszteletet tartani. Mindenki őrzi a maga otthonát, mert mindenütt katonaság van beszál ásolva.

A jegyző, a nyugalmazott jegyző, a postamester október 17-én már elmenekültek, 18-án a Hangya üzletvezető menekít magával együtt újabb árukészletet. Elmenekülése után az üzletet a katonaság felnyitotta, s árukat vitt el, és pedig olyanokat, amikről az üzletvezető

mindenkinek azt mondta, ha kért valaki, hogy nincsen (kávé, rizs, lábbeli és ruhaanyag stb.) Erre aztán a polgári lakosság ama része, amelyik azért várta nem a német, hanem az orosz uralmat, hogy akkor elgondolása szerint minden szabad lesz, benyomult a felnyitott üzletbe és onnan mindent elhordott.

A németek utolsó csapatai október 26-án este vonultak ki a községből. A község melletti Holt-Szamos füzeseiben, s egyes kertekben már napok óta ágyúk voltak felállítva.

Október 26-án délután folyik az ágyúzás. Légelhárító és gránátvető ágyút állítanak fel a paróchia előtt s a paróchia kertjében, és megfigyelők mennek fel a toronyba. Az ágyúzástól a gyenge építményű paróchia falai remegnek, a folyosó ablakai betörnek. Szerencsére nem volt már idő tartós ellenál ást fejteni ki a közelgő orosz csapattal szembe, s a harcot itt nem vették fel, hanem az este beál tával az utolsó német is kivonul a községből. Az ágyúzások alatt egy gránát megölt egy tehenet, és súlyosan megsebesített 2 asszonyt, kik hosszú hetekig kezeltettek korházban. A szomszéd községbe menekültek közül egy 17 éves ifjú szintén megsebesült súlyosan, és négy elmenekített tehenet ölt meg a gránát.

Október 27-én reggel vonulnak be községünkbe az orosz és román hadak, azután megkezdődik az orosz hadsereg felvonulása. A sereget megelőző rémhírek hátasa alatt félelem üli meg az embereket, különösen a nőket. Többen leányaikat, a fiatal asszonyokat, levente-köteles ifjaikat a főúttól félbeeső, szomszéd községekbe menekítik. Azonban a rendes csapatok nem garázdálkodnak. Hanem a felelőtlenül, a csapattól elszakadva kalandozó orosz katonák, vagy katona ruhában járó martalócok csúnyán viselkednek, és becstelenséget is követnek el két leányon. Az egyházi épületek: iskolák, paróchia ál andóan megszál va.

A paróchiára többnyire tisztek szál ásoltatnak, s az ő jelenlétük távol tartja a fosztogatásra és terrorisztikus cselekedetekre hajlamos, és ilyen szándékkal kalandozó, felelőtlen elemeket.

A paróchián elszál ásolt tisztek a lelkésznek kijelentik, hogy harangoztatni és istentiszteletet tartani szabad és kel . Így a harcoló csapatok átvonulása után, az átvonulók ritkulásával két heti szünetelés után november 5-én (vasárnap) ismét megszólaltak a harangok, s attól kezdve úgy a vasárnapi, mint a szokásos hétköznap reggeli istentiszteleteket megtartottuk.

– 310 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

November 5-én, vasárnap a délelőtti istentiszteletre könnyezve vonulnak fel a nyilvános istentiszteletet nélkülöző, templomba vágyakozó hívek, s istentisztelet után lelkipásztornak megköszönik, hogy a nehéz napokban közöttük maradt és Istenhez vezette őket. Sajnos, sokakat még ezek a szenvedések sem tudtak Istenhez emelni és kiszakítani abból a val ási közönyből, melybe az 1900-1934. évek alatti zavaros és viszálykodással telített egyházi élet sodorta őket. Adventi és karácsonyi úrvacsoraosztást tartottunk. Keresztelést, temetést (egy kivétellel), esketést rendesen elvégeztük, s az átvonulás ideje alatt illetékes lelkész hiányában a hozzátartozók kérésére egy menekült s itt meghalt, és egy helybeli római katolikus val ású férfit is a református lelkész temetett el református szertartással.

A németek és azután az oroszok a községből minden lovat elvittek, a tehenes vagy ökrös gazdákat messze fuvarokra hajtották, s ezek a fuvarozások ál andóvá lettek akkor is, mikor az orosz katonai parancsnokság átvette az uralmat a vidék felett. Sok kár származott abból, hogy az átvonulás zavarai és rémületei következtében abbamaradtak a betakarítási mezei munkák. Igen sok tengeri töretlen, burgonya, répa szedetlen, s napraforgó csépeletlen maradt, s a későbbi téli fagyos időkben hordták be, ami megmaradt. Őszi vetés alig van a község határában, s aggódva néz mindenki a jövő gazdasági év elé annyival inkább, mivel a folytonos rekvirálás következtében jószág sem lesz, amivel a tavaszi munkákat elvégezzék, s az őszi vetéshiányt pótolják.

November 10-én megjelent a községben a Mátészalkán székelő ideiglenes főszolgabí-

ró, s az orosz katonai parancsnokság rendelkezése értelmében megindította minden vonalon a munkát. Elrendeltetett az iskolák megnyitása is. Így november 13-án iskolánkban is megindult, illetőleg folytatódott az október hó 10-én félbeszakadt tanítás. Egy tanítói ál ás üresedésben volt, illetve a választás megtörtént, de a megválasztott tanító még nem foglalhatta el ál ását. Másik két tanítónk elmenekült. A 10 napig távol volt igazgató-kántortanító közben visszatért. A három tanerő növendékeit a visszatért igazgató és egy menekült er-délyrészi segédszolgálatos tanítónő jelölt vezetése alá osztottuk be, tűzifáról gondoskodtunk, s ilyen formában a tanítás azóta zavartalanul folyik.

A község lakosai épületekben nem szenvedtek kárt. A németek október 25-én, kivo-

nulásuk előtti napon a Futura emeletes magtárát felgyújtották, s az abban összegyűlt kb.

1600 mázsa különféle termény elpusztult. Jószágban, takarmányban és élelmiszerekben a község lakosainak is tetemes a kára.

Az egyház épületeiben rombolás nem történt, hanem ablakokban s ajtókban a kár

mintegy 500 pengőre tehető. Tornyunk s harangjaink épek, a klenódiumokat megmentettük. Az egyház pénzkészletét a gondnok menekülése előtt lelkész, kántortanító és gondnok között szétosztottuk, azt mindhárman megőriztük: így hiány nincs. Egyházi iratok, könyvtárak hiány nélkül megvannak, csupán a Debreceni Protestáns Lapnak néhány szá-

ma hiányzik. Az anyakönyvek pontosan vezettettek, és a zavaros idők elmúltával az ál ami anyakönyvek is az egyházi anyakönyvek adatai alapján pótoltattak. A hosszú egyházi telek deszkakerítéseit azonban jórészt elrombolták és feltüzelték úgy a németek, mint az oroszok. Itt a kár 2000 pengő. Iskolai felszerelésekben (térkép, fizikai és tanszerek, könyvek) a kár 500 pengő.

– 311 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Lelkipásztor:

Kósa Zsigmond helyén maradt családjával együtt, jóllehet a németek erősen terrori-zálták a menekülésre. Egy estén a német tisztek meghívták feketekávéra, s az együttlételt arra használták fel, hogy különösen a 19 éves leányára váró meggyaláztatás rémével és más félelmet keltő orosz rémtettekkel menekülésre bírják. Másnap fedeles kocsit két lóval állítottak a paróchia elé, s két német tiszt felkereste lelkészt, hogy ezek rendelkezésére ál anak, ha menekül. Lelkész a családjával folytatott nehéz megbeszélés és imádságos tusakodás után azonban úgy határozott, hogy – amint a híveknek ígérte is, - családjával együtt helyén marad, és Isten oltalma alá helyezi magát és övéit. Testi és erkölcsi megalázatástól meg is őrizte az Isten. Két nehéz esete volt az átvonulás alatt. Súlyos volt egy éjszakája, amikor három orosz martalóc kézi gépfegyverrel tört reájok, feleségét, leányát és Szatmárról kibombázott idős sógornőjét az ágyból kizavarták, illetve leányát simogatták.

Két fiatal, 22 év körüli, és egy közép idejű, 35 év körüli volt a három katona, ez utóbbinak valami altiszti rangja is volt. Erre sikerült lelkész feleségének és sógornőjének, kik a folyton lelkészre szegezett fegyver láttára a lelkész életét féltették, rimánkodással annyira hatni, hogy a két kéjsóvár ifjabbat leintette. Aztán lelkészt megmotozták, az eléjük hordott ennivalókból jól aktak, kint levő társaiknak is csomagoltattak, s vezetőjük kényszerítésére elhagyták a házat. Lelkész még egyszer volt kritikus helyzetben. Egy cigány származású román őrmester jött be ittasan szál ást csinálni a közelgő csapatnak, s félre értvén magyarul beszélő lelkész szavait, dühbe jött, s a vele levő ugyancsak cigány katonájának az udvaron többször szólt, hogy lelkészt húzza le a földre és verjen rá huszonötöt. Ebben úgy látszik, több tisztességérzet volt, s csak nem akarta a „pópát” megalázni, s addig a család és mások közbejöttére az őrmester, fenyegetőzve bár, elál t a lelkész megveretésétől. Ekkor éppen temetésre készült a lelkész, egy cigánygyereket kellett volna temetni. A funerátor el is jött jelenteni, hogy kezdhetjük a temetést, azonban a helyzetet látva, félt bejönni az udvarra, s elszaladt, és szertartás nélkül földelték el a kisgyermeket. Az őrmester a később megérkező főhadnagyával aludt a paróchiának e célra berendezett, s ál andóan készen álló két szobájában, s reggel kijózanodva kézcsókkal köszönt el a hölgyektől, kikre elő-

ző nap szintén korbácsot emelt. Lelkész neje ugyanis a főhadnagynak megmondta, hogy készséggel adunk mindent a megszállóknak, de legalább a nőkkel szemben udvariasságot kérünk. Anyagiakban aránylag sok kára volt a lelkésznek. Az irodában elszál ásolva volt német alacsonyabb rangú tisztek elvitték az írógépet, két párnát, egy paplant. A német és orosz átvonulók nem annyira felétették, mint inkább elpocsékoltak 150 mázsa lóhereta-karmányát, eltüzelték egy öl fáját, megettek egy felhízott sertést, a magtárból a lovaiknak kihordtak 150 kg. búzát és 200 kg. zabot, elvittek egy rádiót lelkésztől, egyet a vele lakó sógornőjétől, s elvitték kisleányától az értékes és becses manikűrkészletét, melyet a hősi halált halt Tibor nevű testvérétől kapott, s emlékként őrizett.

Lelkipásztor, mint egyházmegyei főjegyző és legidősebb tanácsbíró, november óta az elmenekült esperes helyetteseként az esperesi teendőket is végezte.

Tanítók:

Sónyák József igazgató kántortanító. Az iskolák természetesen ál andóan telve voltak

– 312 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

katonákkal, sőt az egyik tanterembe a lovakat is bekötötték. Kántortanítónk lakásába is ál andóan voltak beszál ásolva. Ő maga ideges természetű, felesége pedig félt, s jobbnak látták elmenekülni egy nem messze, de félreeső útvonalon fekvő községbe. Azonban ott is utolérte az átvonulás és 8, illetve 10 nap múlva visszatértek. Ez idő alatt aztán lakásukat kifosztották, két kazal takarmányát elpocsékolták, s csak az elmenekített kevés ruhájuk és élelmiszerük maradt meg. Káruk mintegy 5000 pengő.

Juhász Eszter tanítónő 1944. szeptember 1. hatál yal nyugdíjaztatott. A tanítói javadalmat képező lakásból azonban nem volt hajlandó kiköltözni, s a presbitérium többszöri felszólítás dacára is ott lakott még októberben is. A község elöljárósága utalt ki számára egy lakást, azonban ő 2 szobás, konyhás, kamarás, pincés, fásmakrás lakást követelt, melyben óvóhely is legyen. Debrecenben, hol nyugdíjas lelkész-bátyja lakik, saját lakása van, de oda se költözött el addig, míg még lehetett volna. A közben helyére megválasztott Tar József margittai ál ami iskolai tanító költözését minden nap vártuk, s nem tudtuk számára a tanítói lakást kitakarítani. Mikor aztán az új tanító bútorai megérkeztek, akkor kapko-dott fűhöz-fához a nyugdíjas tanítónő, de az átvonulás zavarait élő, kényszerfuvarokba járó falusiak, befogott jószágaiknak elvételétől félve, nem igen akartak befogni, hogy elköl-töztessék. Végre mégis átköltöztették a már előbb kiutalt szükséglakásba, hova idejekorán nyugodtan átköltözhetett volna. A megválasztott tanító, Tar József katonai szolgálata miatt az ál ást még nem tudta elfoglalni.

Pótor Iboly Erzsébet tanítónőnek, kinek édesapja a szomszédos, négy kilométerre

fekvő Kocsordon igazgató kántortanító, Győrteleken nem volt ál andó lakása, csak télen, más időkben biciklin hazajárt. A tanítás ideiglenes beszüntetése után haza ment szüleihez, majd onnan elmenekült. Hollétéről nem tudunk semmit.

Az igazgatótanító mellé alkalmaztuk, illetve beosztottuk a tanítás újból megindulása után Fuhrman Zsuzsánna tanítónő jelöltet, ki az erdélyi részen, Kisdebrecenben volt alkalmazva a felszabadulás utáni tanítószükségben kisegítő tanítónak. Onnan elmenekült, és községünkben telepedett meg, s hogy igazolhassa tanítással foglalkozását, jelentkezett tanításra. Református val ású és felekezeti iskolánál működött.

A gondnok: Radványi János családjával szintén elmenekült egy közeli félbeeső kö-

zségbe. Előzőleg lelkész naplózárlatot csinált, s a pénzkészletet fentebb írt módon három felé osztva megmentettük. Körülbelül egy hónapi távollét után hazatért. Mint gazdálkodó embernek az átvonulások és megszál ások következtében sok kára van.

Most már az egyházi élet normális, illetőleg a mai lehetőség szerinti keretek között zavartalanul folyik. Az ősszel félbemaradt adószedés ismét megindult, s elég szépen fizet-getik az egyháztagok. A belhivatalnokok helyi járandóságaikat az 1944. évre megkapták.

Jövőnk az Isten kezében van; hisszük, hogy Ő megújítja élet- és egyházfenntartó erőnket, mert Ésaiás XL. 31.

Győrtelek, 1945. január 10.

Kósa Zsigmond

református lelkipásztor

– 313 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Gyügye

Mindenek előtt a jó Istennek adok hálát, hogy úgy a nagy veszélyek idején, mint más időben megkegyelmezett itt nekünk, és nem engedte, hogy egy is elvesszen közülünk és méltóztatott megtartani az Ő dicsőségére, hogy engedelmes életünkkel tovább szolgáljunk Őneki.

A harci események 1944. szeptember 5-el kezdődött éjszakai bombázással. Bombázás a községben emberéletben és vagyontárgyakban kárt nem tett. A bombák 100-150 méterre estek a falu határaiba. Ez időtől kezdve megszűnt minden békés munkásság. Az események mindjobban éreztették félelmet keltő látásukat. Az isteni kegyelem erőt adott, hogy megtud-jak maradni őrhelyemen híveim között. Minden alkalmat felhasználtam, hogy az evangéli-um erejével hitet, bátorságot öntsek híveim lelkébe. Kitartottunk mindannyian, senki közü-

lünk el nem ment. S így talált bennünket október 24-én este 10 órakor az oroszok bejövetele.

Községünk kétharmadát szál ták meg. A paróchián 5 tisztnek adtam vacsorát, rajtuk kívül 21 legénységnek szál ást. Hozzám (feleségem egy lánnyal óvóhelyen voltak, 2 gyermekem a szomszédban aludt) és híveimhez jók voltak. Bátorítottak, hogy nem kell félni. Magam azon megbecsülésben részesültem, hogy a vacsora ideje alatt asztalfőre jobbra ültettek, és maguk által hozott borral kínáltak. Kárt nem tettek sokat a faluban, se nem szenvedett senki. Vacsora végeztével lepihentek, én 3 helyen voltam látogatóban és sehol sem hallottam panaszt rájuk. Az istentisztelet tartásában sohasem voltunk akadályozva. Újbori alkalommal jöttek be úrvacsora osztás ideje alatt. Két orosz katona jött be. Megilletődve viselkedtek, és kis idő

várakozás eltelte után elmentek, s az úrvacsora osztás pedig tovább folyt Isten dicsőségére.

A lakosságtól igavonó ál atot és szekeret vittek el, akkori értékben 50-60 ezer pengő.

Az oroszok, hogy bejöttek október 24-e éjszaka 10 órakor, másnap reggel eltávoztak 6 órára és ez időtől kezdve soha sem volt részünk zaklatásban. Orosz a községben nem volt.

Az egyháznak semminemű károsodása nem történt.

Gyügye, 1945. augusztus 1.

Sarkady Károly

református lelkipásztor

Hermánszeg

Ez év végén bekövetkezett hadiesemények folytán egyházközségünk területén a gyorsan pergő események, a hirtelen történt megszál ások sem emberáldozatot, sem épületkárokat, sem klenódium elvetéseket, sem pedig irattár-anyag elkallódásokat nem okoztak. Az egyház és iskola mindennemű vagyona károsodást nem szenvedett, érintetlen maradt.

Az egyház és iskola élete egy pár hét zajló esemény után a régi kerékvágásba zökkent vissza. Két-három heti szünet után az iskolában a tanítás zavartalanul tovább folyt, mint

– 314 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

azelőtt, úgyhogy a tanmenet szerinti tananyag fél évre teljesen el van végezve. Az istentisztelettartás, a hívek lelki gondozása a zavargó napok ideje alatt is zavartalanul folyt. A hívek hűségesen nagy számban látogatták a templomot, és megfelelő számban úrvacsoráztak úgy adventben, mint karácsonykor. Lelkipásztor szolgálati helyén maradt. Lakásában kettő tiszt (egy százados, egy főhadnagy; a százados polgári életben szibériai bátynoka lelkész volt) vezetése alatt híradós század 6 embere hált, az istállóban pedig 7 ló és megszámlálhatatlan (circa 20) ember. 10 ember számára készült vacsora és reggeli. 1944. év október hó 25-én este 6:25-től – október 26. délelőtt 10-ig lakásán tartózkodó katonák semminemű kárt nem tettek. Házigazdával és családjával szemben minden téren a legilledelmesebben viselkedtek, társalkodtak a maguk módja szerint, sőt, bátynoka a többiek nevében az éjjeli szál ást megköszönte.

Hermánszeg, 1945. február 5.

Sárközi István

református lekész

Kakszentmárton

Hivatkozva a Püspöki hivatalnak 4300/1944. számú körlevelére, jelentem, hogy a múlt év szeptember eleje óta bekövetkezett hadiesemények folytán a kakszentmártoni egyházkö-

zség épületben és klenódiumokban igen jelentős kárt szenvedett. Emberáldozat és jelentős levéltári kár nem volt.

Épület károk:

Községünk területén a visszavonuló németek és a bevonuló orosz csapatok egy egész napon át utcai harcot vívtak egymással, amelynek következtében az iskola és a tanítói la-kás is, de legnagyobb mértékben a lelkészi lakás igen jelentős kárt szenvedett. Egy gránát a lelkészi lakás elé esett, és azt majdnem teljesen lakhatatlanná tette. A 3 szobából csak 1

használható, de ez is csak úgy, hogy a megszámlálhatatlan rések egy részét rongyokkal és kemény papirosokkal betömtük. Teljesen tönkrementek az ablakok a rámákkal együtt, és a szép épület utcai része szinte a felismerhetetlenségig eltorzult. Szitává lőtték a gránátszilánkok a csatornát is, és az épület fedelét is, de ez utóbbi már renoválva lett az őszi eső

miatt, amely csak fokozta amúgy is nagy kárunkat. Az összes épület kár 20000 (húszezer) pengőre becsülhető.

Klenódiumokban is kárt szenvedtünk. A visszavonuló német katonák a lelkészi hivatalban az egyház ládáját feltörték, és az összes úrasztali terítőket és abroszokat elrabolták.

(Közadakozással pótolva lesz nemsokára!)

– 315 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Más anyagi kár:

A visszavonuló magyar katonák az iskolai tűzifa egy részét elhordták és közprédává tették, azzal az indokolással, hogy úgyis elviszi az ellenség.

A bevonuló orosz csapatok október 24-én reggel érkeztek meg községünkbe, és egy

24 órás harc után bevonultak a szomszédos Szatmárnémetibe. Megelőzőleg a nagy tüzelés miatt 3 napon át mindenki az óvóhelyén tartózkodott, és ennek köszönhető, hogy az egyháztagok közül senki még csak meg sem sebesült, pedig jelentős épület károk keletkeztek a folytonos ágyúzás miatt is, és igen sokan haltak meg a katonák közül. 3 nap alatt az óvóhelyéről senki el nem mozdult még éjszakának idején sem. A bevonuló orosz csapatok az egyházi épületekből semmit el nem vittek, tehát összes anyagi kárainkat a visszavonuló német és magyar katonáknak köszönhetjük. A tanítónő a helyén maradt, és anyagilag nem szenvedett jelentős kárt, csak kis tekintetben! Lelkipásztor feleségét és 2 leány gyermekét a közeli Szatmárhegyre vitte fel egy pár napra, és kárt csak a német és magyar katonák rablása miatt szenvedett, de igen jelentős mértékben. Mikor lelkipásztor családját Szatmárhegyen elhelyezte és azonnal hazajött, hogy amit lehet, idehaza biztonságba helyez-zen, az egész lelkészi lakást a németek által a legteljesebb mértékben kirabolva találta, és a lakásban még ott tartózkodó német katonák cinikusan kinevették a felelősségre vonás alkalmával. Ugyan ezen napon a magyar katonák elvitték az összes takarmányt is, azzal az indokolással, hogy úgyis elvinné az ellenség. Lelkipásztor anyagi kára jóval meghaladja a húszezer pengőt.

Jelentem még, hogy a múlt esztendő végéig teljes mértékben sikerült az egyházkö-

zségben a normális ál apotokat helyreállítani. Az iskolánkban a tanítás zavartalanul folyik.

Január elsején az egyházközség számadása már jóváhagyatott a presbitérium által. Megvolt a jelen évre a választói névjegyzék, és készen voltak a költségvetések is. Ezen jelentésem is csak azért késett, mert csak most kaptam meg elolvasás végett Püspök urunk körlevelét a szatmári lelkészi hivatalban.

Egyúttal, mint a szatmárudvari egyházközség felügyelő lelkipásztora jelentem, hogy Szatmárudvari a bekövetkezett hadiesemények folytán tudtommal sem emberáldozatban, sem épületkárokban, sem klenódiumokban, stb., nem szenvedett kárt jelentős mértékben.

Ott egy nappal előbb történt meg az átvonulás, – majdnem ugyanúgy, mint Kakszentmártonban. Az egyházközség katona-lelkipásztora a családjával együtt előttünk ismeretlen helyen tartózkodik, és semmi hírünk nincs róluk. Az esztendő végéig az egyházközségben a normális ál apotokat sikerült a lehetőség szerint helyreállítani. A leányegyházban: Be-renden is minden rendben van, a tanító zavartalanul végzi munkáját.

Jelentésemet bezárva, maradok a Püspöki Hivatalnak alázatos szolgája.

Kakszentmárton, 1945. január 31.

Őry Zoltán

református lelkipásztor

– 316 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Kérsemjén

Jelentem, hogy Kérsemjént az orosz hadsereg képviseletében egy két katonákat és egy tolmácsból álló járőr szállotta meg jelképesen 1944. október 28-án.

A határszélen fogadta őket a község küldöttsége, élén a lelkipásztorral.

Később sem voltak itt muszkák. Kérsemjén ugyanis a Tisza, Szamos és Túr zugában

esik, tehát hadak útján itt sohasem lehetett, és nem is volt. A kis falvak itt eredeti településükben maradtak meg. Személyi bántódás később sem volt, csak a Szamoson túlról, Szamoskérről csaptak át jórészt oláh katonák, és vitték el a lovakat lelkipásztortól, tanítótól és mindenkitől is, de egyéb károsodás nem történt, csak később raboltak kóbor orosz katonák Kál ay Szabolcsnál, de a holmik nagy része ott is visszakerült.

Az egyháznak semmiféle bántódása és anyagi károsodása nem történt.

Kérsemjén, 1945. augusztus 4.

Takács Sándor

református lelkipásztor

Kisar

1944. szeptember 19-én este hullottak az első bombák Kisar és Nagyar községek közé.

(A két község két kilométerre fekszik egymáshoz.) A lakosság attól kezdve kezdett kihú-

zódni a határba (a panyolai oldal felé), erdőkbe, gyümölcsösökbe, vermeket (bunkereket) ásva és építve. Községünk éppen útjába esett a bombázásra induló, s fölöttünk naponként elszálló repülő rajoknak. A szatmári egyházmegye 1944. szeptember 26-27-re, Fehérgyarmatra összehívott közgyűlése a bombatámadások miatt elmaradt. Éj elente figyeljük kö-

röskörül a Sztalin-gyertyákat.

1944. október 8-án, vasárnap délben kapta Kisar a második bombatámadást. A község déli szélén levő kertekbe hullottak a bombák, de kárt ezek sem tettek, éppúgy, mint az első

támadás bombái.

Községünkbe egyik német csapat a másik után érkezett. Magyar katonaság is jött a tiszai híd biztosítására, illetve aláaknázására. Az egyházi épületeket, a lelkészi lakást is lefoglalták a magyar és német katonaság részére. Minden házban katonaság.

1944. október 15-én délután 2 óra körül vált ismeretessé a rádió révén Horthy Mik-lósnak, Magyarország kormányzójának a Szovjet-Oroszországhoz intézett fegyverszünet iránti kérelme. A lakosság fellélegzett és megörült ennek a hírnek. Pár óra múlva azonban a megszálló németek közölték, hogy Horthy Miklóst a németek elfogták, és a harcz tovább folyik. Félelem fogta el ismét az embereket.

– 317 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Erdély felől a községünkön átvezető országúton özönlött éjjel-nappal a menekülők áradata, hogy az itt levő egyetlen tiszai hídon átmeneküljenek a Tisza jobb partjára. Át a Tiszán, ez volt a jelszó!

A földművelők abba hagyták a legszorgosabb mezei munkát: az őszi betakarítást, a szántást-vetést. Jószágaikat kihajtották az erdőkbe, holt-tiszai medrekbe. Fiaikat elbújtatták, hogy a németek el ne vihessék magukkal. Éjszakánként tűz világít a látóhatáron.

A német tisztek a lelkészt és tanítót is biztatták, hogy családjaikkal együtt meneküljenek, de azok itthon maradtak, a lakossággal együtt. Borzalmas volt a visszavonuló csapatok és menekülők látása, ál andó gépkocsi motor bőgés közt. Éj eli-nappali nyughatatlanság.

Híre jött, hogy nemcsak a tiszai hidat fogják felrobbantani a németek és az utóvéd magyar katonák, de a középületeket, a lelkészi lakást, és az egyház magtárát is. A lelkészi lakást ki kellett üríteni, és a lelkész hol a híveinél húzta meg magát éjszakára, hol kint a határban hált hívei közt. Jót s rosszat megosztva velök.

Az úrasztali felszereléseket, úrvacsorai edényeket a gondnokkal biztonságba helyezte, tűz ellen, bomba és gránát ellen. Úgyszintén az egyház irattárát és anyakönyveket.

Az egyházmegye esperese Kömörőből menekülve itt pihent meg, mielőtt családja

szorgos unszolására átment volna velök a Tiszán, a beregi oldalra. Ő maga nem látta értelmét a menekülésnek. Ezt kijelentette Kósa Béla kisari lelkipásztor előtt és a kisari presbiterek, hívek előtt. De felesége nem hagyott neki békét. Rémséges áradat sodorta magával őket át a Tiszán.

Október 26-ról október 27-re virradó éjjel érkeztek meg az orosz csapatok községünk-be, és áttüzeltek a Tiszán a beregi oldalra, s mivel községünk Tisza parton fekszik, a túlsó oldalról jövő gránáttűz, melyet a tivadariak bemondása szerint első sorban tornyunkra és templomunkra irányítottak az ott levő megfigyelők miatt, a gyújtó lövedékek templomunkat s tornyunkat felgyújtották, s így porig égett. Harangjaink megolvadván elpusztultak.

A lelkipásztori lakás és egyéb egyházi épületek súlyosabb károkat nem szenvedtek.

Az oroszok, bár a tűzvészt nem ők okozták közvetlenül, sajnálták a templomot és

oltásra buzdították a községben tartózkodó néhány embert, de az ál andó lövöldözés és fegyver ropogás, ágyúdörej miatt senki sem mert az oltásba fogni. Közben a német és magyar csapatok, miután nekünk nagy kárt okoztak, a Tisza túlsó partjáról elvonultak.

Az egyház és lelkész magtárát - a zavarosban halászók, - az ütközet éjszakáján és másnap hajnalban feltörték, terményeket vittek el. Az egyház irattárát szétszórták. Az egyház aranykönyvét és lelkész könyveit széttépték. A tetteseket még nem ismerjük. Magyarokat gyanítanak.

A németek és magyarok részéről előre jelzett robbantások miatt, a templom és lel-készlakás körül elhelyezett aknák miatt lelkész a lakosság nagy részével együtt kihúzódott a faluból, csak a bátrabbak és kevésbé veszélyeztetett udvaron lakók, meg akiknek semmi féltenivalójuk nem volt, maradtak vissza és élték át az itt lezajlott csatát és eseményeket.

Hála Istennek szerencsésen.

A lelkész csak akkor húzódott ki a parókhiáról, mikor az utolsó német katona elkezdte az aknák robbantását. A tiszai híd felrobbantásakor a légnyomás a Tisza parton több ház tetejét megrongálta, a lelkészi lakásnak és sok háznak sok ablakát betörte. Az aknákat a

– 318 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

lelkészlakás előtt már nem volt ideje felrobbantani az utolsó németnek, így nagyobb kár nem esett. Csak a templom és torony üszkös falai mutatják, a parókhiához pár lépésnyire a magyar és német tüzérség pusztításának a hatását. Oroszok nem lőttek a templomra.

Lelkipásztor a csata után két nap múlva, a községben a híveknél levő bútorait vissza-hordta a parókhiába, és már 1944. november 2-án presbiteri gyűlést hívott egybe, melyen elhatároztatott, hogy az istentiszteleteket az egyház iskolájának egyik nagyobb tantermé-

ben tartják. Az egyházi élet folyik tovább zavartalanul.

Lelkipásztor megtudta, hogy a szomszédos Nagyar községben lakik néhány római

katholikus, kiknek van egy kis harangjuk. Ezt a harangot tőlük, és a Fehérgyarmaton szé-

kelő római katholikus esperestől kölcsönkérte. Ide is adták, és azóta annak hívogató szavá-

ra gyülekezünk istentiszteletre.

Lelkipásztor kérésére a nagyari reformátusok fognak harangoztatni a nagyari római katholikus testvéreknek. A bajban és nyomorúságban egymásra találtunk. Bár ez a testvé-

riség vezetne bennünket később is, a Krisztus szellemében.

A templom s torony új áépítésére vonatkozó tervek és lehetőségek még nem bonta-

koztak és nem alakultak ki. Ez idő szerint még meg vannak egyházunknak magának is és híveinknek is a lehetőségei arra, hogy Deo iuvante, újra építhetjük rövidesen. Ha Isten meg nem vonja tőlünk kegyelmét. Egyházunk erdejében még van elegendő tölgyfa. Lelkipásztor összeköttetései révén máris szerzett tíz szál fenyőt az építkezéshez, amit a hívek közmunkával már beszállítottak a parókhia udvarára. A napokban számítunk presbiteri gyűlést tartani, melyen az erdővágatást elhatározzuk, a templom és torony építéséhez szükséges anyag kitermelése érdekében.

Ez idő szerint a hívek is szívesen vál alnak minden közmunkát ez ügyben, és el vannak készülve az anyagi terhek vál alására is!...

Jer. Sira. III. r. 22-33. verseivel és a Róm. VIII. 31-el zárjuk jelentésünket és vagyunk Krisztusban szeretettel.

Kisar, 1944. december 28.

Kósa Béla,

lelkipásztor

Bíró Lajos

tanító

Balla Zsigmond

Tóth Sándor

Szarka Sándor

presbiterek

Nagy Elek

gondnok

– 319 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Mi ugyan még 1944. december végén elkészítettük jelentésünket a 4300/1944. számú püs-pöki körlevél értelmében, de pótlólag még mindig találtam jelenteni valót. Nevezetesen az 1945. év január havának elején beterjesztett jelentésünkben nem terjeszkedtünk ki az anyagi kár összegszerű beterjesztésére.

Ugyanis az kitűnik előző jelentésünkből, hogy 1944. október 26-án a Kisarban lezajlott hadi események következtében templomunk teljes berendezéssel együtt, s tornyunk is harangjainkkal együtt elpusztultak, de az összeg kimaradt a jelentésből. Most ezt pótoljuk.

1937. évben tűzbiztosítási kötvényünkben a templom: 5000 P-re, a templomi beren-

dezés 2000 P-re, torony 5000 P-re, orgona 2000 P-re. Összesen 14000 P-re volt biztosítva az Országos Református Jóléti és Gazdasági Társulat (ORJÓ) útján. Valószínű, hogy szokás szerint nem is teljes értékre.

1941. év júliusában 20%-al emelték a biztosítási összeget. 1944. január 1-től pedig újabb 50%-al emeltük.

Számításuk szerint tehát, ha a biztosítóintézet mindig csak az eredeti biztosítási ösz-szeg 20%-át, illetve 50%-t vette alapul az emelések alkalmával 23800 P, ha pedig a 20%-os emelés után már a felemelt összeg 50%-t számította a második emeléskor 35200 P a kár.

Az 1945. évi érték szerint pedig hat-nyolc millió pengő.

Nevezetesen ez évben legalább tető alá szerettük volna hozni a templomot, de elrémül-tünk az építéshez mérnök által előterjesztett költségvetéstől, mely pedig csak a munkabé-

reket foglalta magában. Az építési faanyag ugyanis ez idő szerint még rendelkezésünkre áll részint már a parókhia udvarán, részint az egyháztól az évben kisajátított, és a községnek átadott volt egyházi erdőben, mely a 600/1945. M. E. számú rendelet hatálya alá esett.

A lelkészi lakáson és iskolában esett kárt az év elején 200 P-ből javíttattuk ki. Azok lényegtelen károk voltak. (Légnyomás okozta ablak betörések.)

Az erdőben kidöntve vannak a tölgyfa rönkök és várják a feldolgozást. Az ácsok hozzá is fogtak a faragáshoz. A lelkészi lakás udvarán fenyő szálak és deszkák várják a felhasználást.

Az új áépítési minisztertől 200.000 P-t, azaz kettőszázezer pengő segélyt kértünk a tetőzet helyreállításához. Mire segít bennünket Isten, még nem tudjuk. Ácsmesterekben van nagy hiány, mert a hatóság a matolcsi Szamos-híd helyreállításánál használja őket.

Pótjelentésünk tudomásul vételét kérve vagyunk Krisztusban szeretettel.

Kisar, 1945. szeptember 29.

Kósa Béla,

lelkipásztor

Bíró Lajos

reformétus tanító

Szarka Sándor

gondnok

– 320 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Kishódos

A kishodosi 470 lelket számláló református egyház Szatmár vármegyének egyik legfélreesőbb helye. Mint ilyen, sem a magyar és német csapatok visszavonulásának, sem pedig az orosz haderő előre nyomulásának fő útvonalába nem esett bele.

Istennek megsegítő kegyelme folytán az 1944. október 25-én történt orosz megszál-lást, néhány lovas járőrnek a be, illetve átvonulásával élte át. Ezek 8 darab lovat, s 4 szekeret vittek el magukkal, egyébként semmi erőszakoskodást nem követtek el.

Templomnak, iskolának, lelkészlakásnak, úgyszintén a lakosság hajlékainak semmi

bántódása nem történt. Klenódiumaink, levéltárunk épen és sértetlenül maradtak meg.

Presbitériuma teljes számban idehaza volt és van, s az egyházi élet menetében semmi bökkenő nem történt. Az akkor még üresedében lévő lelkipásztori ál ást a szomszéd 1 km-re lévő nagyhodosi lelkész, Török Imre, mint helyettes töltötte be. Itt ugyancsak üresedésben volt tanítói ál ást a román megszál ás elől kijött Szentesy Gedeon töltötte be 1944. november 15. kezdettel.

Kishodos, 1946. április 31.

Sütő Miklós Dezső

református lelkipásztor

Kisnamény

Az 1944. október hó 25-i nap nevezetes dátum Kisnamény község, s református egyhá-

zunk életében. Tudniillik e nap reggeli óráiban történt itt az orosz átvonulás.

Készületlenül találta ez az itteni lakosokat, annyival is inkább, mivel pár nap előtt még meglehetős távolról hal atszott az ágyúk bömbölései; ennélfogva Kisnamény népe meg sem gondolta, hogy a bevonulás ténye szinte máról-holnapra valósággá is lehessen ő

náluk, s amikor már közel jártak a faluhoz, vett a közönség nagy általánosságban tudomást arról, hogy az átvonulást és az ezzel rendszerint együtt járó következményeket ez a falu sem kerülheti ki.

Gacsály felől közeledett a haderő, mely az első bevonulások szerint félelmetesnek tetszett, s ennek ítéletes hatása alatt állott a községben mindenki, remegve várva a fejlemé-

nyeket.

A gondolkodásra nem sok idő jutott, mert alig egy-két óra elteltével a katonaság elérte a falu keleti szélét, egyre bennebb és bennebb vonulván a község központja felé.

Nem egy tömegben, de szakadozottan, egymástól 2-3 kilométernyi messzeségű oszlo-

pokban tolultak előbb és előbbre – feltartóztathatatlanul – fogatokon és lovakon, de utó-

végre is kitűnt, hogy a bevonuló orosz csapatok nem is oly felette nagyszámú, s nem is

– 321 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

első rendű felszerelésekkel el átott, hanem mindössze csak hátvéd. S e tények felette megnyugtatóan hatottak, a kevéssel azelőtt még ugyancsak felizgult, s felizgattatott kedélyekre.

A járőrök lovaikkal előzően itt is átnyargaltak, s meggyőződvén, hogy akadályozva nem lehetnek sem ők, sem pedig az utánuk menetelő katonaság, odahagyták a községet, s tartottak, egyenest, Darnó iránt.

Az átvonulás elég fegyelmezettség s körültekintéssel ment végbe.

Nemcsak a rendes útvonalon, tehát az utczán, de a kerteken keresztül is átölelték a községet, hogy a sejtésük szerint netán jószágaikat előlük elrejteni törekvő gazdákat ebbeli ténykedéseikben megakadályozhassák.

Sokat köszönhet a község az oroszok amaz elgondolásának, hogy nem hosszabb idejű

tartózkodást terveztek itten, hanem csak egyszerű átmenetelést!...

E momentumnak tulajdonítható, hogy aránylag, meglehetős nyugodtsággal élhette át a lakosság a bevonulás óráit.

Így, károsodás többeket ért, lovak, járművek, szerszámok s más effélékben, de ezek még elviselhetők ama próbáltatásokkal egybevetetten, amelyeken hallomás szerint, több községeink estek át.

Kimustrált jószágok, szekerek, sőt szerszám részek is hagyattattak vissza általuk kár-pótlások gyanánt.

Erkölcsi téren továbbra is, egyensúlyban maradhattunk!!

Innen elmenekültek lelkipásztor, főjegyző, kántortanító, családjaikkal együtt.

A lelkész bútorait okkal-móddal visszatartottuk, azonban a főjegyző és kántortanító családjáét nem! Ezek egyelőre – közerővel – Fehérgyarmatra szállíttattak. További sorsukról a bútoroknak nem tudunk.

Kántortanítónk édesanyjával együtt április hó 12-én visszatért Budapestről. Ál ását elfoglalta, családja, kis felesége s picziny gyermeke oda: mindmáig!...

A főjegyző s lelkipásztor azonban oda e perczekben is. Róluk, semmi hír!

Tanerőnk tüstént előadta, hogy neki nem volt czélja a menekülés, hanem előbb édesanyját kívánta biztonságba helyezni.

Vissza azonban már nem térhetett, mert az orosz hadsereg előnyomulása ebben meg-

akadályozta őket.

Egyház vagyonában kár egyáltalán nem esett. Isten megőrizte a gyülekezetet! Övé

legyen a dicséret, tisztesség, hatalom és dicsőség a megtartattatásért!!..

Helyzetjelentésünknek nagybecsű tudomásvételét kérve, kiváló tiszteletünk nyilvání-

tásával vagyunk a Főtiszteletű és Méltóságos Püspöki Hivatalnak.

Kisnamény, 1945. április 28.

Tukacs László

darnói református lelkipásztor,

felügyelő lelkész

Kovács Bertalan

gondnok

– 322 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Kispalád

Mindenek előtt kibeszélhetetlen hálával adózok gyülekezetemmel együtt a jóságos Atya Úr Istennek, hogy a szegény hazánkra 1944. évi szeptember havában reá szakadt borzalmas események ez ideig minden nagyobb veszedelem és kártevés nélkül vonultak el kö-

zségünk felett.

Mi ezen a vidéken már jóval a román hadsereg frontmegnyitása előtt láttuk a készülő

veszedelem előjeleit. Csernovitz alatt az oroszok keményen megverték a német-román csapatokat, s a megvert és szétszórt német csapatok maradványai átvergődve a hegyeken, Szatmáron és környékén gyülekeztek. Szomorú látvány volt ez az elcsigázott, csüggedt ha-dinép! Enni és enni és mindenek felett inni akart, áruba bocsátotta minden felszerelését, s mikor az fogytán volt, különböző jogcímeken szereztek maguknak, úgyhogy a nyár vége felé már teljes terror alatt és bizonytalanságban tartották a környéket. Mindent csináltak, csak éppen nem harcoltak. Közben lesújtó, majd reményt keltő hírek váltogatták egymást szinte naponként. Közben azonban német magasrangú tisztekkel érintkező felsőbb körök-ből, miután az Erdélyt megvédjük jelszó hazugság lett, lassan kiszivárgott, hogy a Tiszánál fogunk védekezni. Erre megindult vidékünkön is a második világháború egyik legszomorúbb és legvégzetesebb társadalmi jelensége: a menekülés. Szeptember második hetében községünkből az egész lóállományt berendelték az 55 kilométerre fekvő Szinérváraljára, előírás szerint fogatolva, minden szekér tíz napi élelemmel el átva, hogy az ott székelő

bevonulási központok, s velük együtt Kregcsy Valdemár parancsnok úr télire felvágatott tűzifáját is a Dunántúlra szállítsák. Amit ott láttunk, az már a fejetlenség és teljes zűrzavar képét mutatta. Naponkint 6-7 ezer behívott katona kavargott ott céltalanul, csak az nem szökött meg, aki nem akart, ezek aztán vitték szét minden irányban a rémületet. Legjobb lovainktól és szekereinktől megfosztva érkeztünk haza.

Ezalatt egyre több és több menekült érkezett községünkbe is. Az én házam már hetekkel azelőtt vendégfogadóvá változott át. Már Szatmár második bombázása óta a leányiskola két menekült tanárcsaládját láttuk vendégül. Közben naponként érkeztek idegenek is, akikről ha csak átvonulóban is, gondoskodni kellett. Megérkezett Munkácsról egy orvos barátom családja is, két teherautóra pakolt berendezésével. Férje a német hadi kórházba beosztott orvos, magasrangú német főnökétől azt a bizalmas értesülést kapta, hogy leg-célszerűbb lesz Prága felé menekülni, mert ha szükség lesz rá, nemcsak a tiszai, hanem a dunai védővonalat, sőt egész Magyarországot is fel fogják adni. S most május 12-én, mikor e sorokat írom, keserűen ál apíthatom meg, hogy ez az egy német mondott igazat, mert amikor úgyszólván már mindenütt lerakták a németek a fegyvert, a Cseh-Morva medencében, ha céltalanul is, még mindig védekeznek.

Eközben a székely „csücsök” már elveszett. Szatmáron találkoztam onnan menekült kollegákkal, többen közülük már addig megbánták, hogy elfutottak és magukra hagyták népüket. A valóságot hallgatnám el én is, ha el nem mondanám, hogy ennyi szomorú esemény, rémület és egymásnak ellentmondó értesülés hatása alatt nem gondoltam a me-

– 323 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

nekülésre. Igen, sőt, készültünk is rá! Hiszen egyik röpcédulát a másik után hozták be, amit most már tudjuk a német propaganda szórt le felettünk. Az egyik így szólott: „Papok, urak távozzatok, ti parasztok maradjatok!” Hát ez bizony erősen nekem szólott, lévén kö-

zségemnek nemcsak lelkipásztora, de legnagyobb birtokosa is. Elrejtettük tehát először az egyház értékéit, azután a magunkéból is, amit lehetett. De a jó Isten irgalmas ujjmutatá-

sa mégis visszatartott bennünket ettől a végzetes lépéstől. Feleségemnek a lábán támadt daganata már hetek óta nem tudott begyógyulni, mi lesz vele a menekülés bizonytalanságában? Ő ugyan önfeláldozóan felajánlotta, hogy hagyjuk őt magára, és én menjek a gyermekekkel. Erről azonban szó sem lehetett. A másik jel, hogy a nyáron érettségizett nagyobbik fiam a műegyetemre iratkozott be, azonban a szamosfalvi diákmunkatábor német parancsnoka nem engedte idején haza. Kétszer kísérelte meg a Pestre menetelt, egyikszer sem sikerült. A másodszori próba alakalmával már orosz gyűrűbe futott a vonatuk, s úgy fordították vissza Nagykároly felé. Együtt volt tehát a család minden tagja. Ekkor hangzott el a kormányzó szózata, ami reánk és egész gyülekezetünkre mély hatást gyakorolt. Három lelkipásztor tartózkodott ekkor községünkben. Ezeknek együttes részvételével ünnepélyes hálaadó istentiszteletet tartottunk. Együtt zokogott az egész község, azt hittük reánk nézve vége a háborúnak, egynek mindenesetre vége lett, a mi menekülési készülődéseinknek.

Miután közben a gyülekezet is megmozdult, hogy sehova ne menjünk, megerősítvén és Istenre bízván magunkat elhatároztuk, hogy itthon maradunk. Nehéz tusa előzte meg ezt az elhatározást, hiszen két felnőtt fiamat akár az egyik, akár a másik ellenség elhurcolhatta, erősen felserdült leányom pedig a legnagyobb veszélyeknek nézhetett elébe.

Ennek a napnak a késő délutánján érkezett hozzánk a nagybányai egyházmegye es-

perese: Oláh Sándor két másik nagybányai menekült családdal, két egylovas stráfszekérre felpakolva. A dombvidéken leereszkedve kocsija feldőlt, és bal karját kificamította. Az esperes vejével jött, a család nőtagjait román összeköttetéseikben bízva Nagybányán hagyták. Ma sem tudom ezt az elhatározást megérteni. Szegény Sándor már eddig is nagyon meg volt gyötörve, itt jól érezte magát, én kérleltem is, hogy maradjon velünk. Láttam is, hogyha tőle függene, szívesen maradna, de igen erős akaratú vejének, aki likőrgyá-

ros lévén új egzisztenciát sietett Pesten alakítani, nem tudott ellent mondani. Öt napi itt tartózkodás után nehéz szívvel vett tőlünk búcsút, s a tiszaújlaki hídon át elindultak a menekülők borzalmakkal teli országútján. Legutóbbi egyházmegyei tanácsülésünkön hallottam Gulya Géza megyei főjegyzőnktől, hogy Nagypénteken öntisztulás céljából utcát sepertettek vele Nagybányán.

Közben egyre közelebb gördült hozzánk az arcvonal. Ezekben a napokban székely

határőrzászlóaljak töredékei érkeztek, fáradtan, csüggedten, aki csak tehette, civil ruhát szerzett és lemaradt. Egyre többen érkeztek meg felszereléssel és anélkül a község lakosai közül is. Leplezve és rejtőzködve, félelem és rettegés között töltötték napjaikat. Különösen nehéz lett a helyzet, amikor német csapatok is érkeztek a községbe. Ezeknek a hátában még német csapatokkal vegyesen a székely határőrök fiatalabb korosztályai harcoltak, el lehet képzelni milyen harckedvvel, hiszen keserű kifakadásaikból tudtuk meg, hogy az utóvéd-harcokban, ahol kissé melegebb lett a helyzet, a hű szövetségesek autóikra kaptak és magukra hagyták a sokkal gyengébben felszerelt magyarokat. Az ágyúdörgés egyre közelebb

– 324 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

hallott, a német robbantó osztagok eszeveszett gyorsan dolgoztak. Szinérváralja felől, Sárközön át Halminál volt az utolsó komolyabb ellenállás. Október 22-én a magyar csapatok elvonultak, 24-ére a németek is. Mindkét csapat elég rendesen viselkedett, a németek mindössze két lovat s egy szekeret vittek magukkal. Érdekes volt megfigyelni ezeket a csapatokat, fáradtak, csüggedtek voltak. Nálunk egy fiatal német volt beszállá-

solva, 24-én éjfélkor sírva búcsúzott el, öt év óta harcolt, megunta Hitlert és a háborút, legszívesebben itt maradt volna, híradós volt, ő árulta el, hogy 1 óra múlva ne ijedjünk meg, robbantjuk a hidakat, 25-én délelőtt itt lesznek az oroszok.

Október 25-re virradó éjjel, 1 órakor hatalmas detonáció reszkettette meg a kö-

zséget. A Botpalád felé vezető út községünk alatt levő hatalmas átereszének volt ez szánva, azonban csodálatos módon az áteresz maga épségben maradt, csak az út repült a levegőbe hatalmas szakaszon. A feldobott alapkődaraboktól megsérült a Kultúrház cseréptetőzete és néhány ablaka, ugyanígy a kovácsműhely, a Török Gyula házteteje, és nekem egy cselédházam.

Már az előző nap délutánján megbeszéltük a fogadás részleteit. Figyelmeztettük

a lakosságot a rend és fegyelem szigorú megtartására. Az asszonyokat és leányokat a legnagyobb óvatosságra, elrejtőzésre alkalmas hely előkészítésére, és mindenek felett a kíváncsiságtól való tartózkodásra intettük.

Így vonultunk ki a jegyzővel, néhány elöljárósági taggal, köztük egy oroszul elég jól beszelő volt hadifogollyal a Kultúrház elé a Nagypalád felől érkező, és Botpalád felé vezető útkanyarodóra. A jegyző, aki szintén orosz fogoly volt, rövid fogadó beszédre készült. Így várakoztunk nehéz szorongások között 9 órától. Károly fiam ez alatt a toronyból tábori látcsővel figyelte a Nagypalád felé vezető utat. Tíz órakor a nemzetőr-ség parancsnokát egy oroszul értő presbiterrel elindítottuk Nagypalád felé, megtudni, hogy mi van ott. Körülbelül fele úton találkoztunk a Nagypalád felől érkező három tagból álló, s kerekpáron közeledő orosz járőrrel. Háromnegyed 11 óra volt mikor a községbe érkeztek. Egy fiatal partizán hadnagy volt a vezetőjük, a többiek is partizánok voltak. Komoly fogadásról így szó sem lehetett. Nagyon siettek. S mindjárt rátértek a lényegre. A jegyzőtől, aki drássztvutye tavarissal üdvözölte őket, mindjárt megkérdezte a hadnagy, hogy hány óra, mert az övé nem jár. A jegyző elővéve értékes omega óráját, készséggel mondotta meg. Erre a hadnagy elővette aranyláncon fityegő ócska nikkel óráját, és cserét ajánlott a jegyzőnek, mivel úgymond neki nagyobb szüksége van reá. A jegyző meghökkent és magyarázkodni próbált, hogy nincs más órája, és neki is szük-séges a hivatalban, a helyzet kínossá kezdett válni, míg végre én oldottam meg azzal, hogy felajánlottam a magam finom karóráját, minek a hadnagy szörnyen megörült,

azonnal felcsatolta, ócska verkjét pedig minden tiltakozásom ellenére cserébe bele tette a zsebembe... A jegyző ómegája sem kerülte el sorsát, mert míg a hadnagy felcsatolta nagy nehezen új szerzeményét, a mögötte álló legalább négyféle egyenruhába öltözött hatalmas termetű partizán minden szó és ellenérték nélkül egyszerűen áttelepítette a jegyzőéből a saját zsebébe. Ugyanez a fiatal marcona hős cserélte el később bent a pa-rókhián a leányom új kerékpárját egy elnyúzott ócskáért, minthogy nagyon sietett Berlin felé, hogy Hitlert ő akaszthassa fel... Most ott fekszik a sonkádi Tur töltése melletti

– 325 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

magános sírban, még aznap délután lelőtték a német utóvédek egy a híd előtt kifejlő-

dött járőr csetepatéban.

Magunk is sejtettük, de a hadnagy is megnyugtatott bennünket, hogy mivel közsé-

günk nem a főútvonal mellett fekszik, nagyobb rendes csapat felvonulás itt nem lesz. Én megkérdeztem, hogy szabad e templomba járni, lehet-é harangozni. Ő megsértődött a kérdés miatt, s mindjárt a német propagandát kezdette szidni. Megnyugtatott, hogy ők hisznek az Istenben, szeretik a papokat, azonban 3 napig, míg ők elvonulnak, hogy cso-portosulás ne legyen, ne harangoztassak. Szíves tanácsát meg is fogadtuk. Mert a jelzett 3

nap főcsapat elvonulás nélkül is igen mozgalmas volt, s mindenkinek otthon kellett őrködnie háza ajtajában. Még aznap délután apróbb csoportokban hármával-négyével, elvétve egyedül is lovas partizánok érkeztek, s megkezdődött a lócsere, amíg csak valamire való lovat találtak, másnap már az általuk hagyott menetképesebbeket is kezdték cserélni, vagy egyszerűen elvezetni. Három lovam helyett végül is egyet hagytak. Közben bámulva csodáltuk ezt a nyers, marcona erőtől duzzadó népet, micsoda lovasok voltak ezek! Nemcsak a saját, de új szerzeményű lovaikon is kerítéseken, hegyes karós rekeszeken, sőt kapukon száguldoztak keresztül. Bizony ez nem volt a német propaganda kiéhezett, elcsigázott hadserege, ellenben rettenthetetlen harci tűz égett minden tagjában, még ha jó százalékát az alkohol javára írjuk is.

Óriási szerencsénk volt ezekben a napokban, hogy sem ezek, sem az utánuk követke-ző rendezettebb csapatok éjszakára nem maradtak községünkben. Pár éjszakát töltöttek Nagypaládon, aztán rajtunk átmenve kisebb csapatok Botpaládon éjszakáztak. Általában ahol szekerekkel tanyáztak, ott folyt a zabrálás. A lovas partizánnak azonban nem kellett, csak amit zsebeiben elhelyezhetett.

A papok iránt való nagy szeretetük és ragaszkodásuk azonban mindjárt az első nap délutánján majdnem végzetessé vált reám nézve. Három lovas jött hozzám vágtatva, ezeknek nem kellett se étel, se ital. Sártól csurogva végig szaladtak a szobákon, - az ajtókat nehogy betörjék, előre kinyitottuk-, minden szekrényt kinyitottak, németet kerestek, de semmihez nem nyúltak. A hálószobában gyengélkedőn feküdt a leányom, röhögve állottak meg az ágya véginél, a feleségem rémülten nyitott be a nappali szobából, mire az egyik odapil antva meglátta az asztalon levő tábori látcsövet, s nem törődve tovább a beteg gyermekkel, sietett a látcsövet birtokába venni, közben több asszony és férfi került elő, mire a másik kettő is kisietett a hálószobából. Ekkor kezdődött az én tortúrám. Az előkerült tolmács útján rám parancsoltak, hogy rakjak le mindent a zsebeimből. Kesztyűmet a hatalmas termetű himlőhelyes vezető mindjárt birtokba vette, tárcámat legnagyobb csodálkozásomra jóllehet a benne levő mintegy 600 pengőt meg is nézegette, szépen visszaadta, kitettem az órát, amit délelőtt a partizántiszttől kaptam, ezt kezébe kapva a vad kirgiz felordított, hogy hol vettem azt, biztosan orosz tisztet gyilkoltam meg érte, előrántotta pisztolyát és rám szegezve hadonászni kezdett vele. A tolmács hiába erősítette, hogy a tiszt erővel adta nekem cserébe, csak tovább szidott, míg végre megszólalt az egyik katonája, hogy ő is ott volt a délelőtt mikor kaptam az órát. Most már ő maga kezdett tapogatni, hogy nincs e nálam fegyver, közben a mellényzsebemben keménységet érzett, ki kellett tennem a zsebkésemet, amit, hogy mindegyik kapjon valamit, a harmadik sietett birtoká-

– 326 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

ba venni. Közben szörnyen szitkozódott, jappajumájozott, rám szegezve pisztolyát kutya-magyarnak nevezett, s mindenképpen pisztolyt követelt, mert én tiszt voltam, tehát nekem lenni kel . Lehet, hogy cirkusz volt az egész fenekedés, s partizán hadnagy küldte őket az erővel ideadott aranyláncáért.

A három nap alatt történt sok látogatás közben még egy ilyen meleg helyzet volt nálam, amikor egy kéttagú járőr betért hozzánk egy kis ozsonnára és vodkára, s a nagypaládi parancsnokságról egy tiszti ellenőrző járőr meglepte őket. A tiszt szidta és azonnal kiparancsolta őket, az egyik rögtön távozott is, a másik egy jószál ukrán legény azonban megtagadta az engedelmességet, mire a tisztfegyveréhez nyúlt, az ukrán szintén. Természetesen a nagy szitkozódásra idegenek is csődültek köréjük, úgyhogy igen veszélyes lett volna, ha egymásra lövöldöznek.

Ekkor magam kezdtem kérlelni az ukránt, hogy engedelmeskedjen, mire a tiszt látva nagy ije-delmüket, katonáival eltávozott. Az ukrán is nagy nehezen felkászolódott lovára és elindult.

A harmadik ház mellett azonban már várta a járőr, a tiszt vezetésével reá rohantak, földre te-perték és agyba-főbe verték, s ott hagyták három helyen betört fejjel. Az asszonyok kötözték be sebeit.

A lócserén kívül ezekben a napokban legtöbb károsodás a lakosságot a férfi csizmák lecser-

élésével érte. Nem nézték szegény, vagy gazdag, akinek jó csizmája volt könyörtelenül lehúzták.

Különben Isten iránti hálával mondhatjuk el, hogy a község lakossága sem a bevonulás napjaiban, sem az azóta eltelt időben az első idők nagy robotjain, és a szinte végnélküli terményszállítások fuvarjain kívül semminemű testi bántalmat nem szenvedett. A nőkkel nem erőszakoskodtak, sőt egy a nagypaládi parancsnokságról látogatóba hozzánk jött mérnökkari tiszt egyenesen sértésnek vette, hogy leányunkat nem akartuk hazahívni látogatása alkalmával.

Elvittek a községből 35 darab lovat. Be kellett adni: 90 darab 3 mázsán felüli

vágómarhát, 80 darab 40 kilón felüli sertést, köztük több hízottat, 66 darab juhot, ezenkívül vagy 1 mázsa szalonnát, sonkát, kolbászt, sok libát, kacsát és tyúkot, végül circa 800 mázsa vegyes terményt.

Sem a lelkészi hivatalban, sem az iskolákban semmi rombolás nem volt. Min-

dössze a harangozó gondatlansága folytán nyitva maradt templomból még a németek

átvonulása alatt a maguk előtt hajtott ukrán-román-cigány sepredék ellopta az úrasztala ócska plüssterítőjét és a lakrésznek a templom előcsarnokában tartott ócska palástját.

Legnagyobb anyagi károsodás ott érte az egyházat, hogy az ősz folyamára elhatá-

rozott, és már költségvetésileg is biztosított templom és toronytető javítást a mesternek a vállalttól való elállása miatt nem tudtuk végrehajtani.

Egyházközségünknek egyetlen tagja sem menekült el. Itt maradtak velünk a

bombázás elől hozzánk menekült szatmári tanárok és tanárnők, Szentesi Gedeon sár-közről menekült kántortanító, akinek a felesége szlovák származású lévén nekem és családomnak és másoknak is nagy segítségére volt mindenkor készséges tolmácsz-szolgáltatásával. Szentesít az esperestől még itt léte alkalmával nyert felhatalmazás alapján beállítottam előkönyörgő tanítónak, ahol sem lelkész, sem tanító nem volt.

Egyházunknak 1944. évi szeptember elseji hatállyal végre sikerült betölteni több mint egy évi üresedés után a tanítónői állást Harkay Ilona ezévben végzett szatmári

– 327 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

tanítónővel. Székely Dániel kántortanítónk ez időben az erdélyi arcvonalon teljesített harctéri szolgálatot. Nyolcosztályú elemi iskolánk alsótagozatát a tanítónő beköltö-

zése után október 5-én meg is nyitottuk, tanítónőnk pedig ez idő óta a bevonulás izgalmas napjait kivéve, állandóan dicséretes buzgósággal végzi kötelességét. November első napjaiban megnyithattuk a felsőtagozatot is. Székely Dániel ugyanis még a németek itt tartózkodása alatt elvonuló csapatától lemaradva hazaérkezett. Itthon egy heti rejtőzködés és pihenés után november elsején munkába állott. Így tehát iskolánk felsőtagozata is zavartalanul működött egészen április közepéig, amikor tanítónkat az új magyar hadseregbe hívták be szolgálatra.

Úgy a tanító, mint a tanítónő, valamint az összes presbiterek családjai minden

különösebb károsodás nélkül élték át eddig a próbáltatások idejét.

Ha pedig magának a népnek a magatartásáról akar a krónikás pár szóval meg-

emlékezni, elmondhatja, hogy volt abban sok vigasztaló, de volt leverő jelenség is.

Általában fegyelmezett népünk hála a nemzetőrség erélyének is, úgyszólván minden kilengéstől óvakodott. Amilyen jól esett az, hogy mikor észrevették menekülésre való készülődésünket, minden rendű és rangú atyafiak igyekeztek arról lebeszélni, éppen olyan elszomorító volt az, hogy mikor az oroszok bejöttek az úgynevezett szegények közül még azok is, akik köztudomás szerint el voltak lábbelivel látva, mezítláb ődöngtek az utcán, mert amint később kisült, azt hitték, hogy az oroszok első gondja az lesz, hogy a módosabbak lábbelijét áthúzogatják a szegények lábára. Szép volt, hogy senki sem tüntetett sem a felszabadítók ellen, sem mellette. De csúnya dolog volt, hogy mikor a lovakat elvitték, az ökrösök álszenteskedve hajtogatták, adjunk hált az Istennek, hogy ennyivel megúsztuk. Amikor tojást kértek, nagy volt a közösségi szellem, de mikor a jószágra került a sor, egyszerre felordított az önzés.

És mégis áldott legyen az Atya Úr Isten azért, hogy élünk!

Kispalád, 1945. május 14.

Tóth Ferenc

lelkipásztor

Kisszekeres

Kisszekeres községbe az orosz csapatok előőrsei 1944. évi október 26-án délután 4 órakor előbb Darnó, majd Jánk felől érkeztek. A faluba érkezés előtt néhány oroszul tudó ember eléjük ment, és fogadták őket. Az előőrsök tisztjei és legénysége a falu egyik oldalán taní-

tónál, lelkésznél szál tak meg. Lelkészlakon első este mintegy 30 ember vacsorált és pihent le. Mind jókedvűek voltak. Ami ennivaló volt, elfogyott. A falu másik részéről, ahol nem voltak szál va, a falu jobb érzésű asszonyai élelmet hoztak, hogy fennakadás ne legyen a nagy tömeg el átásánál. Ez a csoport másnap délután elment. Ugyanakkor megszálló csapatok szál áskészítői érkeztek. Az első csoport semmit nem vitt el. Ekkor még a lelkész és

– 328 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

családja lakásán volt. A megszálló csapat 27-én este érkezett meg. Egy őrnagy és alezredes asszonyaikkal és legénységükkel foglalták le a lelkészi lakást. A paróchia külső épületeit és udvarát szintén lefoglalták. 10 darab ló, 5 szekér, 3 autó és 24 főből álló csapat tartózkodott 4 napon keresztül itten. A tisztek külön főzettek maguknak, ők foglalták le lelkész konyháját is, úgyhogy ez idő alatt lelkész családjával együtt a szomszédságban levő cselédje há-

zában húzódott meg. Lovak számára szénát, konyha számára fát lelkész sajátjából vették.

Távozás előtt, mint minden más portáról, innen is elvitték lelkész 3 lovát, új szekerét, semmit se hagyva helyette.

Lelkészi irattárban, egyházi könyvtárban, úrasztali klenódiumokban, templomban

semmiféle kár nem történt.

Se lelkésznek, se a gyülekezet egyetlen tagjának semmi bántódása nem volt. Mindöszsze az volt az óriási veszteség, hogy a lakosság fogatállományát magukkal vitték, ami anyagiakban pótolhatatlan veszteséget jelent. Azonban tudnunk kel , hogy háború van, és hálát kell adnunk Istennek, hogy egyebekben semmi bántódásunk nem volt. Erkölcsileg sem.

A gyülekezet női tagjai sokat bujkáltak, éjszakánként nem lehettek házaikban, de Isten csodás jósága valamennyit megmentette.

Jelentésem szíves tudomásul vételét kérve maradtam kiváló tisztelettel.

Kisszekeres, 1945. január 1.

Czövek Károly

református lelkipásztor

Kocsord

1944. szeptember hóban egyházközségünkben semmi különösebb esemény nem történt,

eltekintve jó néhány zavaró repülés alkalmával ledobott gyűjtőlapok okozta izgalmaktól, egy esetben pedig Kk. gróf Teleki uradalomban ledobott gyújtóbomba, mely kárt Isten kegyelme folytán sem emberi életben, sem pedig anyagi dologban nem okozott. Ebben a hónapban a tanítás terén szenvedtünk, mivel nap mint nap csak egy óra hosszat tartott a tanítás, a bombázást jelző rádió hírei miatt.

Ebben a hónapban távozott egyházközségünkből a gróf Teleki család.

Október hónap már a kezdet kezdetén fejvesztettség képét tárja elénk. Községünkbe ekkor érkeznek visszavonuló csapatok egyes töredékei. Erdélyi menekültek tábora vonult községünkön fogatokkal, nem különben a Fehérgyarmat és Csenger felől jövő vasútvona-lakon, a vonatok a menekülők százait szállították. Egyházközségünk Istenben bízó hívei az aggodalmak napjaiban is erőt kapott az Istentől arra, hogy a nélkülözésekkel küzdő

menekültek sok százait adományaikkal keresték fel. Október 8-9-én kezdődött a nagyobb visszavonulás úgy, hogy utcáinkon a civil forgalom teljesen szünetel, úgyhogy egyházkö-

zségünk hívei terményeiket a szokásos betakarítás idején egyáltalán haza szállítani nem tudják. Ennek következménye 65%-os anyagi kár. Iskoláinkban a tanítás teljesen szünetel,

– 329 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

mivel katonaság által foglaltatott le. 10-12-én a hírek aggasztóvá váltak, rémület lett úrrá a lelkeken, különösen, amikor dobszó útján közhírré tették, hogy akik akarnak, meneküljenek. Minden ember idegesen futkos- á csorog, tanácskozó emberek tömegei állnak az utcákon, nők jajveszékei hallik minden felé. Nyugtató szó sehonnan sem jön. Ebben az időben hagyta el községünket Mezei Béla lelkipásztor úr és családja, valamint Orosz János segédlelkész, aki egyben iskolánk egyik tanítója volt. Ugyancsak ekkor távozott Éles Zoltán községi főjegyző és családja. Egyházközségünk tagjai közül még a következő családok vették kezükbe a menekülés vándorbotját: Kárpáti Árpád földbirtokos és családja, Helmeczy Sarolta tanítónő, Katona Miklós nyugdíjas csendőr tiszthelyettes, Ökrös Erzsé-

bet zöldkeresztes védőnő, Pótor Aladár orvostanhallgató református kántortanítónk fia, Katona Lívia és Valéria.

Október 20-27-ig terjedő idő alatt a teljes tanácstalanság korszakát éljük, ágyúdörgé-

sek és fegyverropogás sok zaja teszi még nyugtalanítóbbá úgy napjainkat, mint éjszakánkat. Október hó 27-én délelőtt 8 óra tájban érkezett községünkbe a megszálló csapat éle.

Nagyobb ütközet községünkben nem volt, mint a Kraszna hídjánál becsapódó néhány

ágyúlövedék robbanása. Négy napi itt állomásozó megszálló csapatok ideje alatt egyedül a jóságos Isten gazdag kegyelme őrizte meg híveink mindegyikének életét, anyagiakon kí-

vül. Emberáldozat nem történt, azonban két sebesültünk a nők táborából lett: Szabó Mária 40 éves hajadon kézigránáttól sebesült, Jakab K. Borbála 17 éves, hajadon becsülete védése közben tarkólövést kapott, a golyó a bal karján távozott. Mindkettőnek egészségi ál apota Isten kegyelméből napról-napra javul. Mindkettőt a baleset bekövetkezése után magam is fölkerestem a községünkben maradt körorvosunkkal együtt. A pásztori látogatás áldását abból tapasztaltam, hogy a súlyos sebesüléséből fölkelt beteg testvérünk első útja az Isten házába vezette hálaadás végett.

Épületkár úgy községünkben, mint az egyház tulajdonát képező építményekben nem

történt, kivéve a lelkészilakás mind az öt iskolánkban az ablakok, ajtó zárak, vil anyvezeté-

kek megrongáltattak %-os kármegál apítással, valamint a harmadik számú iskola épületét körülkerítő kerítés mély deszka anyagból volt háromnegyed részben eltüzeltettek. Mind az öt iskolánál, valamint a lelkészi lakásnál lévő WC a jelenben használhatatlan ál apotban van.

Klenódiumokban Isten kegyelméből kár nem történt.

Egyházi levéltárunk mondhatom teljesen elpusztult. Részben feltüzeltetett, részben a paróchia udvaráról sárból összeszedve hiányos aktákat jelenben próbáljuk rendeltetésük szerint összeszedni. Anyakönyveink Szabó Endre kurátor gondosságát kiemelve, megőriz-tetett. Egyházi könyvtárt képező gyűjtemény 50%-át sikerült részben megmenteni, más részben mint elhurcolt tárgyakat visszaszerezni. Az eltávozott lelkipásztor még megmaradt, s a paróchián talált ingóságait, valamint az Orosz János lelkész-tanító és Helmeczy Sarolta tanítónő ingóságait az orosz parancsnokság elszállította.

Az egyház tulajdonát képz ő 33 kataszteri hold föld, melyet feles munkában munkáltak a hívek, gondnok és presbiterek megál apítása szerin az 1944. évi termés 95 %-ka megsemmisült.

Pótor Daniel igazgató-tanító, aki egyházközségünkben maradt anyagiakban, külö-

nösen ruhanemű tekintetében érte károsodás.

– 330 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Tanítóink közül még Kiss Ilona tanítónő maradt itt, akiknek tevékenységük folytán a lehetőséghez mérten iskoláinkban a tanítás folyamatban van.

Molnár Elemér tanítónk katonai szolgálatra vonult be, s mint katona távozott gyü-

lekezetünkből, családja egyházközségünkben maradt.

Orosz János tanító feleségével együtt elmenekült, Helemeczy Sarolta szintén elmenekült, sorsukról azóta semmit nem tudunk.

Az orosz parancsnokság rendeletére iskoláinkban a tanítást november 9-én kezd-

tük meg. Tanerő hiányunk nem volt, mert az ide menekült, és egyházközségünkbe

tartózkodó okleveles tanerőket felkértük, és rögtön segítséget nyújtottak és nyújtanak mind e mai napig, miért is a tanítás folyamatosságában megszakítás nem állott be.

A tanításban segédkeznek a következők: Fekete Viktória okleveles tanítónő, aki

Szatmárcsekéből menekült ide, Ványa Inna, okleveles tanítónő, aki Nagyváradról menekült ide. Az ötödik tanerő iskolájába járó 5-ik és 6-ik osztályba járó növendékeket az 1 sz. és a 4 sz. tanerők tanítják. Így tanerőkben hiányt nem szenvedvén sokkal nagyobb baj az, hogy az iskolába járó tanulók létszáma 70%-ban csökkent, ennek főkénti oka a ruha és cipő hiány.

Egyházközségünkben e zavargós idők alatt csupán két vasárnap nem volt Istentisz-

telet, és pedig október 22. és október 29-én. November 3-án Istentiszteleti alkalmakra lehetőséget nyújtott, így november 5-én és azóta folyamatosan minden vasárnap és ünnepnapokon Istentiszteleteket tartunk.

December 3-án, advent első vasárnapján úrvacsorát osztottunk, úgy szintén karácsonyi ünnepek alkalmával, templom látogatók és az úrvacsorázók száma a múlt időkhöz képest jobb eredményt mutat.

1944. év december 31-én a régi szokáshoz mérten ó évi Istentiszteletet tartottunk, mely alkalommal könyörgésünkben az örökké való Istentől a múltak bűnéért bocsánatért esedeztünk, s az eljövendő 1945. év áldást hozó kegyelmet osztó, örökké való Isten megtartásáért esedeztünk.

Az örökké való Isten kegyelme legyen velünk.

Kocsord, 1944. december 31.

Bányai N. Zoltán

református lelkész

Pótor Dániel

református igazgató-tanító

Szabó Endre

gondnok

– 331 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Komlódtótfalu

1944. év szeptember elején német műszaki csapat jelent meg községünkben. Számuk

120-150 volt. Egyes családoknál helyezték el szál ásra a katonákat. Az iskolákat műhe-lyeknek rendezték be, sátorokat vontak az iskola udvarán, a lelkész paróchiális kertjén, s rögtön meg is kezdették fegyverjavító és tisztogató munkájukat.

A tanítást éppen akkor akartuk megkezdeni, amikor a német katonák megérkeztek.

Lelkipásztor a német parancsnokságnál megjelent s kérte, hogy legalább az egyik iskolát hagyják szabadon, hogy az iskolázás megoldható legyen. Meg is ígérte jóindulatát, de egy hét múlva újabb német csapat szál t ki, s így mind a két iskolára szükségük volt, s az iskolázást nem tudtuk megkezdeni.

A német katonák viselkedése általában rendesnek volt mondható. Egész nap dolgoz-

tak. Az egész faluban az tűnt fel, hogy egész ittlétük alatt templomban csoportosan nem voltak, legfeljebb csak egy két katona jött el kíváncsiskodásból, sőt vasárnap délelőtt is éppúgy kalapáltak, mint hétköznapokon.

Szeptember elejétől kezdődik el a bombázások szörnyű ideje is. Falunk ugyan meg-

menekült a bombázástól, falunk területére nem esett bomba s így sem emberéletben, sem házakban s egyebekben a bomba kárt nem tett, de szomszédos falvakban itt, is ott is hullottak bombák, s a 17 kilométerre levő Szatmárnémeti bombázása mintha közvetlen kö-

zelben történt volna. Két hétig minden este a bunkerbe kellett a falu népének bujdosnia.

Sokat szenvedett a falu népe az eddig még nem tapasztalt, csak hírből hallott halálmadarak szörnyű és rettenetes munkájától. A szörnyű ítéletidő mintha közelebb hozta volna az embereket az Istenhez: a templom minden reggel szinte megtelt. Hálát adtak a kegyelemért, a szabadításért.

Közben jött a hír, hogy az oroszok átlépték a határt, s egyre közelednek. Az izgalom, a félelem csak nőtt, az emberek izgatottabbak, levertebbek, kedvetlenebbek lettek.

Az események peregnek gyors egymásutánban. Október elején, 10-én a német mű-

szaki csapat tovább indult, mindenki tudta mit jelent ez. Helyükbe magyar-német csapatok jöttek, ezek voltak a front mögötti katonák, akiknek a viselkedése nem volt kielégítő.

A német gépesített alakulatok autói gyors ütemben vonulnak vissza. Nem lehetett egyebet látni, mint gépet és gépet. Megjelennek a menekültek elébb csak ritkán, azután karaván csapatokban, majd végeláthatatlan sorban. Sok magyar család tragédiáját kellett végig néz-nünk. A faluban alig dolgozik valaki, mindenki az utcán ál , fásult lemondással tekintenek az emberek maguk elé, elkomolyodott, szenvedő arccá változott a magyar ember arca, amelyen megfogyott a mosoly, az életkedv mintha kihalt volna belőle. Naponta ez a kép búsítja az embereket: menekültek, autók, gépek, német-magyar csapatok ál andó visszavonulása.

A német propaganda hatására mindenkit félelem fogott el. Mi lesz velünk, mi lesz velünk? Kérdezte mindenki. A félelem és bizonytalanság csak nőtt, amikor kis falunkat 3-4000 katona lepte el október közepe felé. Ezek már fronti katonák voltak. Mindenütt

– 332 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

csak katonát lehetett látni. Viselkedésünk az egész lakosság méltó ellenszenvét váltotta ki. Október 17-től 24-ig tartózkodtak községünkben, ez alatt az idő alatt szenvedett kö-

zségünk a legtöbb kárt. Mindenütt csak pusztítottak, raboltak. Az ál atokkal mindent fel-etettek. Próbáltuk a parancsnokságnál szóvá tenni a katonák lehetetlen viselkedését, de mindig ez volt a válasz: „ha mi nem csináljuk, megcsinálják az oroszok”.

Az események hatása, a német propaganda munkája következtében családja bizton-

ságba helyezése okából Bálint Béla kántortanító október 17-én családjával együtt elmenekült. Az iskola és tanítói lakás magára maradt, az ott lévő katonák most már szabadon azt művelték, amit akartak. Az iskola padozatát teljesen eltüzelték. A különféle robbantások, különösen az egészen közel levő Szamos-híd felrobbantása következtében az ablaküvegek kitöredeztek. Az iskolai melléképületek ajtajait, az istállóból a jászolfákat, farészeit, a kerí-

tések nagy részeit szintén eltüzeltek. Iskolánkat érte a legnagyobb kár.

A lelkipásztor nem menekült el. Feleségét és kis leányát a közelben levő, de félreeső, nem köves út mellett húzódó, szülői otthonba, a szamosújlaki paróchia biztonságosabb otthonába helyezte el. A lelkészi irattár épségben maradt, eltekintve egy pár régebbi jegyzőkönyv, értesítő eltüzelésétől, amit begyújtáshoz használtak. A lelkészi irodában elhelyezett úrvacsorai felszerelések mindenike megmaradt. A paróchia épületében csak néhány ablaküveg kitörése jelentett némi kárt. A melléképületek összes felszereléseivel együtt megmaradtak. A paróchiális területen levő kerítések nagy része megsemmisült.

A templomot nem érte semmi kár, eltekintve néhány ablaküveg kitörésétől.

Az eddig leírt károkat a német, magyar katonák, illetve a különféle robbantások okozták.

Október 24-én a német és magyar katonák tovább vonultak, egytől-egyig elhagyták

községünket. Tudtuk, hogy nemsokára itt lesznek az oroszok. Úgy is volt, másnap, október 25-én délután 2 órakor már orosz katonák jelentek meg községünkben. A Szamos-híd felrobbantásával az a szerencse érte a falunkat, hogy nem lett fő átvonulási terület kö-

zségünk. Ugyanis Szatmáron rögtönzött hídon keltek át a Szamoson, s így a Szamos bal partján Szatmár Csenger érintésével Mátészalka felé tartott az orosz csapat egyik zöme, a Szamos jobb partján Szatmár Csengersima érintésével Fehérgyarmat fele menetelt az orosz csapat másik zöme. Így községünkben kb. 15-20 orosz katona jelent meg, akiknek viselkedése kellemes csalódással hatott ránk. Ahova bementek, megvendégelték őket. Sen-kihez nem nyúltak, semmit el nem vettek, legfeljebb az órákat vették el, ahol találtak. Nagy volt a megnyugvás, amikor ez a 15-20 orosz katona is elhagyta községünket. Ezek után, csak egy két katonát lehetett látni.

Semmiféle kár nem érte az oroszok bejövetelével sem a templomot, sem a lelkészi

hivatalt, sem az iskolát, sem azok berendezéseit.

A nagy vihar után hálaadó istentiszteletre gyűltünk egybe a templomban, s könnyes szemmel adtunk hálát Istenünknek a megtartásáért, a szabadításért, a meg nem érdemelt kegyelemért. Összegyűltünk, és mint Nehémiás népe, elsirattuk a romokat, s felhangzott a nehémiási felhívás: „Építsük meg Jeruzsálem kőfalait”. Hozzáfogtunk a romok eltakarítá-

sához, az egyik iskolát rendbe hoztuk, megkezdődött a tanítás, istentiszteletet megszakítás nélkül tartottunk.

– 333 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

A gyülekezet val ásos élete határozott emelkedést mutat a veszedelmek, nehézségek idején, sajnos a nehéz idők elmúltával fogyott a templomlátogatók gyülekezete is.

Egyházi és iskolai élet minden zavar és beavatkozás nélkül folyik. Lassacskán az emberek megnyugszanak. Robot és beszolgáltatás nyugtalanítja életünket ugyan, de Isten további megsegítő kegyelmében bizakodva indulunk el az új életforma nem könnyűnek mondható, további áldozatot, kitartást, emberfeletti munkát kívánó útjára.

Komlódtótfalu, 1945. december 12.

Mikecs Lajos

református lelkipásztor

Kölcse

1944. szeptember l-én délelőtt nehéz bombázó repülőgépek mohogása hal atszott szokatlan közelben. A rádió riadót jelzett, de kis falunkban mindenki nyugodtan folytatta szorgos nyárvégi munkáját. Ezek a gépek sok alföldi várost bombáztak.

A 9 óra 40 perces híreket minden este sokan hallgattuk, de az utóbbi időben rendesen légiriadó szakította félbe. Szeptember 5-én este végig mondta a rádió a híreket, s az utána következő műsorszám első mondatát szakította félbe az a bejelentés, hogy „Észak s északkelet felől berepülés”. Pár perc múlva már hal atszott is a repülőgépek berregése, s nemsokára Szatmár felett szokatlan fényességet láttunk: az első Sztalin-gyertyát, ami ezen a vidéken lehullott. Az erős fény a kölcsei paróchia folyosójának fehér falát is megvilá-

gította. Ekkorra már hal atszott is a bombák robbanása. A tőlünk 40 kilométerre fekvő

Szatmárt bombázták. A falu népe percek alatt talpon volt, és a kezdetleges földalatti bunkerekbe, és az úttest alatt áthaladó csatornák betonjába menekült. Éjféltájban visszatértek a repülőgépek, a rádió a riadó végét jelentette, az első meglepetés kétségbeesett dermedtsége a közeli veszedelem elmúltával megszűnt, az utcák megnépesedtek, és mindenki az átélt izgalmakról beszélt. Másnap reggel szokatlanul sokan voltunk a templomban, az emberek arcán az éjszaka átélt rémület jelei látszottak. A következő estéken mindig pontosan 9 óra 40-45 perckor megismétlődtek a környéket bombázó légitámadások. Pár nap múl-va a bombázás minden este pontosan háromnegyed nyolc órakor kezdődött. A szorgos őszi munka csak nehezen haladt. Már kora délután félbehagyták a mezőn a munkát, hogy mire a bombázás kezdődik, a jószág el legyen látva és mindenki idejében megvacsorázva vonuljon a bunkerbe. A gyermekek már csak ott tudtak nyugodtan elaludni. Az én két kis unokám is – kik máskor még 10 órakor sem akartak lefeküdni – ezeken az estéken már 7 órakor kérték, hogy „Menjünk már a gödörbe, mert nagyon álmosak vagyunk.” Már nem is vártuk a rádió riadó-bemondását, - ami sokszor már a bombázás alatt történt, - hanem mindenki felkészülve a bunker közelében tartózkodott, hogy kellő pil anatban bemehes-sen. Voltunk néhányan férfiak, akik nem mentünk le a bunkerbe, hanem végig néztük a légicsata kísérteties tűzijátékát.

– 334 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Szeptember 13-án, délután 3 órakor a körjegyző felhívta a figyelmet, hogy a fontos és értékes egyházi iratokat és tárgyakat megőrzés végett reggel 6-ig küldjük a községházára, ahonnan a rendelet értelmében tovább szállítják. Egész éjjel fent voltunk, válogattuk a fontos iratokat. Nem tudtuk eldönteni, hogy mit küldjünk el, mint hagyjunk idehaza, hol lesz biztosabb helyen: Sok mindenre ál andóan szükség is van, azokat nem lehet elküldeni, de hátha itthon elpusztulnak?! Óriási felelősség! Végre néhány jegyzőkönyvet, régi iratokat becsomagoltunk s elküldtünk.

Nappal a keleti frontról visszavonuló csapatok meneteltek át községünkön: magyar-ruszin- és szlovák csapatok. A lakosság elhalmozta őket ennivalóval. Egyik este községünk felett is kigyul adtak a Sztalin-gyertyák, s hosszú ideig kísérteties fényben úszott az egész falu. A megriadt lakosság másnap a mezőkön és a Túr partján készített bunkereket, s amikor megtudták, hogy a beszál ásolt katonaság éjjelre is a községben marad, alkonyatkor már a falu népe szekerekre pakolva kivonult a mezőre, mert az a rémhír terjedt el, hogy a kivilágított falut lefényképezték és másnap biztos célpontokat bombáznak. Ennek ellenkezőjéről meggyőzni nem lehetett az embereket, s ezen az éjjelen csak családom és a katonaság maradt a faluban. A fejünk felett lezajlott légi harcban egy üldözött gépből két bomba tőlünk 500 méternyi távolságba, a mezőre leesett, a légnyomás néhány ház ablakát, s a templom 9 ablaktábláját bevitte. Ezen az estén a riadó elmúlta után is csend volt a faluban, csak hajnalban szállingózott haza a mezőről a lakosság. Másnap reggel tele volt a templomunk zokogva imádkozó férfiakkal, asszonyokkal, ifjakkal, leányokkal és gyermekekkel.

Szeptember 21-én este hangzott el utoljára községünkben udvarról-udvarra, szájról szájra a kiáltás: „Riadó!” Azóta környékünkön nem volt légitámadás.

Október 20-án kidobolták, hogy aki akar, meneküljön Kisarnál, a Tisza-hídon keresztül. A lakosság, látva a hetek óta átvonuló menekülőket és a főjegyző-család készülődését, kétségbeesve, izgatottan kérdezősködött, hogy mitévő legyen. Tőlem telhetőleg igyekeztem megnyugtatni mindenkit, hogy otthonját ne hagyja el senki, hacsak nem muszáj, Isten megőriz mindnyájunkat. A körjegyző-családon kívül nem is menekült el senki a kö-

zségből, csupán a tábori lelkipásztori szolgálatot teljesítő evangélikus lelkipásztor családja.

Amikor a németek által megbízhatatlanoknak nyilvánított, lefegyverzett 5000 szlovák katona vonult át községünkön, az Egyház és az én javadalmi földemen lévő tengeritermés nagy részét leszedték, tetemes kárt okozva vele. A front mindig közelebb és közelebb jött hozzánk, ágyúdörgések, robbanások rezegtették szünetlenül ablakainkat, a front elől menekülök raja vonult keresztül községünkön, behívók érkeztek, a leventéket elvitték, kétségbeesés, sírás lett volna úrrá a lelkek felett Isten igéje nélkül, de ez erőt és bátorságot adott a szenvedések elviseléséhez. A lakásunk ál andó menhelye volt a beszál ásoltaknak és menekülteknek. Szatmár égése napokon át tartott, és esténként borzalmas látványt nyújtott a sötét éjszakában. Október 22-én német katonaság jött községünkbe, s hozzánk hármat szál ásoltak. A vezérkar 24-én délben elment, az itt maradtak lovakat, kocsikat, terményt szedtek össze és vittek magukkal. Óriási tehéncsordák, birkanyájak vonultak a csapat után.

A német katonaság a falu több pontján – köztük az iskolánk udvarán is – ágyúkat állított fel. A visszavonulók napokon át tartó menetelése és motorzúgása egész kimerített bennünket. 24-én éjjel felköltöttek bennünket, és két harcoló német tisztnek kellett pár órai

– 335 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

alvásra helyet adni. Ezen az éjszakán fűrészelték el a telefonpóznákat, vitték el a postahivatal távíró- és telefonberendezését. Az emberek izgalma tetőfokra hágott a sok kétségbeejtő

rémhír hal attára. 25-én déli 12 órától a front a tőlünk 4 kilométerre levő Túrcsatorna töltésénél volt. Községünkben megszólaltak a német ágyúk, s fölöttünk süvítettek az ágyú-

golyók. Éjfélre elcsendesedett a harc, a németek felszedték ágyúikat, s tovább vonultak visszafelé. 26-án reggel 6 órakor megérkeztek a Vörös Hadsereg előőrsei. A falu szélén levő

római katolikus kápolna szobrait összetörték, zászlóit, miseruháit szétszaggatták és sárba taposták, sok helyen fosztogattak és gorombáskodtak, a paróchián is elég nehéz két óra hossza volt, de az ijedtségen kívül semmi nagyobb baj nem történt. 8 óra után megérkezett a harcoló csapat vezérkara, amely a paróchiára szál t be. Ezek kifogástalan viselkedésű úriemberek voltak. Ettől kezdve négy napon keresztül 20-24 orosz katonának sütöttünk - főz-tünk, naponta egy kemence kenyeret süttettünk, kövér disznót öltünk, amely egy cseppig elfogyott. A faluban itt-ott garázdálkodó orosz katonákat a parochián székelő komandant tisztjei tartottak féken. Aki panaszával idejött, közbenjárásomra az orosz tisztek mindenkin segítettek. Harangjaink csak 26.- és 27-én hallgattak, 28-án, szombaton már és attól kezdve ál andóan és zavartalanul végeztük az istentiszteleteket.

A németek 8 darab zsákot terménnyel, 16 liter zsírt, 10 kg szalonnát, 5 kg mosó-

szappant, 12 liter petróleumot és sok más apróságot vittek el, a bevonuló orosz katonák a vendéglátás kiadásain kívül kárt nem tettek. A vendéglátás hosszú ideje alatti kiadásokon kívül az átvonulók és itt tartózkodók 7 szekér lóhere-szénánkat fogyasztották el. A vezérkar eltávozása után gyakran éjjeli szál ást kellett adni az itt áthaladó orosz katonáknak, egy párszor kellemetlenkedtek, csizmát, pálinkát követeltek, de Istennek legyen hála, sem nekem, sem családom tagjainak semmi bajuk nem történt. Húsvét nagyhetének hétfője óta nincs nálunk katona szál ásolva, addig ál andóan volt. Az orosz hadsereg bevonulása óta a község útján fejőstehenünket, fialáshoz közel álló kocánkat, két lóra való értékes kocsi-szerszámot, több mázsa terményt, zsákokat, szalonnát, krumplit, tojást, stb. kellett beszolgáltatnunk.

1944. augusztus óta a távollevő evangélikus lelkipásztort helyettesítem, úrvacsorát osztok, temetek, keresztelek és esketek. Megsokasodott munkával, súlyos gondokkal, de Istenben bízó rendíthetetlen hittel végzem kötelességemet.

Általában a nagy izgalmakon és rémületeken kívül – Istennek legyen érte hála – nagyobb baj nem történt, az egyházi iratok, klenódiumok, épületek mind sértetlenek, csak a kerítéseket szaggatták fel az ágyuk felállításához. Az Egyház kára 1944. évi őszi értékelés szerint 1.500. pengő.

A lelkipásztor kára 15.000. P.

A kántortanító almatermésében 2.000. P. értékben tettek kárt.

A lakosság a föld alá ásta értékes ingóságait, s így ezekben csak egyes helyeken volt kár. Közvetlen a falu alatt levő Túr hídját a németek felrobbantották, s az itt megrekedt harcoló csapatok egy éjjel fosztogattak. A beszolgáltatások által lovak, tehenek, sertések, lószerszámok, szekerek és terményekben nagy károsodása van a lakosságnak. Három hó-

napig Kölcse utánpótlási élelmező központ volt, így elszál ásolt orosz katonákat kellett el átnunk, a malom csak a katonaság részére őrölt és ütött olajat.

– 336 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Az egyházi ügyek a helyzethez képest zavartalanul folynak, az iskolában a tanítás né-

hány heti szünet után folytatódott, csupán az adminisztráció vitelében van némi fennakadás a nyomtatvány-, papír- és postahiány miatt.

Kölcse, 1945. április 21.

Gesztelyi Nagy Béla

lelkipásztor

Kömörő

A kömörői egyházközség az 1944. év június havában egyre sűrűbbé váló tömeges,

katasztrofális bombázások idején érezte meg közvetlenül a háború borzalmait, pusztí-

tásait, amikor a környékbeli, hadi szempontból fontosnak talált célpontok támadására a község légi terén is szállottak át kisebb-nagyobb repülő rajok, majd századok és ezredek. A pusztító szörnyetegek zúgása megrázta az idegeket, az éjjel-nappali, kö-

zel-távoli robbanások, éjjeli fellángolások rémülettel töltötték el az erősebb idegzetű, még inkább a gyengébb embereket. A rémület megakasztotta a munkát, az éjjel nem

adott nyugalmat, tébolyító remegésben teltek napjaink, éjeink. Különösen, mikor a közeli Szatmár több napon át megismételt bombázása, égése, mint a pokol torka dü-

börgött és lángolt előttünk, meg a bombázók némelyike, talán célt tévesztve, talán szándékosan, közeli falvakra, sőt határunkra is dobott bombákat, amelyeknek gyilkos vasdarabjait napfelkeltével borzadva szemlélték a falu megrémült, halálra szánt lakói.

A tömeges bombázások megszűntével következő földi hadműveletek első fázisa

a Kelet- és Dél-Magyarország területéről menekülő német, szlovák és magyar ala-

kulatok községünktől 3 kilométerre fekvő egyik műúton lezajló visszavonulása volt, azután következett a polgári menekülők nyomukban és velük elegyes rohanása, itt-ott megpihenése, riasztó előadása, végül a német utóvédek, tüzérség és műszaki, robbantó-alakulatok rohanása. A borzalmak és pusztítások ekkor érték el tetőpontjukat. Ekkor volt a lakosság legfájdalmasabb, legszánalmasabb lelki állapotban. Ekkor seperte át a vihar e máskor igen csendes falut. A hatósági kiürítés már ekkor, sőt napokkal előbb végbe ment. A közigazgatás, élet- és vagyon-biztonság megszűnt. A hadijog

könyörtelen és el nem képzelt formáival kellett megismerkednie a trianoni évek keserves kínjai között roskadásig terhelt adózó polgárnak. A hadi károkról pontos öszszesítés még nincs. Épületben, emberéletben nem volt kár. Annál nagyobb más anyagi javakban. Az anyagi károkozásban kíméletlen vadsággal járt el a német visszavonuló hadsereg.

A gyülekezet lelkipásztora városban tanuló gyermekei taníttatása ügyében a szo-

kásos őszi beiskolázás végett a fővárosba menvén, a megszállást nem szolgálati he-lyén, hanem a fővárosban érte. Itt kellett elszenvednie családostul a mindennél bor-zalmasabb, 3 hónapos, fővárosi ostromzárt és a megszállást. Az egyház kántortanítója

– 337 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

katonai szolgálatából a megszállás előtt hazatérvén itt maradt a II-ik tanítóval együtt.

Egyéb mozzanatok megörökítése későbbi idő krónikásának leend a feladata.

Kömörő, 1945. május.

Török József

lelkipásztor

Magosliget

Magosliget község fekvésénél fogva a háború technikai szempontjából oly szerencsés helyzetben volt, hogy sem bomba nem hullott reá, sem hadi események színtere nem volt, s így az egyházközség sem emberáldozatban, sem épületekben, sem más anyagi értékben kárt nem szenvedett.

Német katona a községben, sőt a község határában nem volt látható az egész háború folyamán.

1944. év október hó 25-én délelőtt 10 óra tájban lovagolt be egy orosz járőr a községbe, aki egyenesen, minden kérdezősködés nélkül Nagy László földbirtokos udvarába vágtatott be, és onnan 3 darab lovat vitt el magával. Majd délután 5 óra tájban kb. 300 orosz partizán kö-

zeledett Uszka felől echós szekereken, s a lakosság megkönnyebbüléssel nézte, hogy Kispalád felé térnek el. A feneketlen sár miatt azonban fele útról visszafordultak és községükben szál-lásoltak el éjszakára. Nem volt olyan ház, ahová ne jutott volna belőlük, és ahonnan ne vittek volna el valamit. A lelkészi lakon mintegy 35 szál t meg, és sütöttek, főztek egész éjszaka. Volt miből, mert 5 darab sertést lelőttek, köztük a lelkésznek is 1 darab 150 kg-os hízott sertését.

Másnap reggel 5 óra tájban elindultak Tiszabecs felé, magukkal vívén Magosliget lakosainak minden valamire való lovait szekerestül együtt. Legérzékenyebben aránylag a lekészt érintette ez az éjszakai megszál ás, amennyiben megettek 100 darab tojást, 50 kg 0-ás lisztet, 50 kg szilvaízt és jemet, 30 kg diót, 1 mázsa burgonyát, lovaikkal megétettek 8 mázsa zabot, 1 szekér lóherét, és magukkal vitték kocsiját, értékes rádióját és számottevő fehér- és ruhaneműit.

A lakosság jámborságának és fegyelmezettségének köszönhető, hogy semmiféle incidens nem történt, és pár nap múlva zavartalanul folytathatta ki-ki a maga foglalkozását. Az iskolai tanítás mindössze két nap szünetelt, mivel sem az iskolában, sem a tanítónőnél nem voltak oroszok elszál ásolva.

1944. szeptember eleje óta községünkbe 2 katona – Biró Károly szakaszvezető és Adorján Béla tizedes – hősi haláláról érkezett hivatalos értesítés. Jelképesen itthon is elparentáltuk mindkettőt.

Községünkből bár 44 vonult be hadiszolgálatra, a mai napig még mindig oda van 11.

Hisszük, hogy élnek, fogságban vannak, és Isten segedelmével viszontláthatjuk őket.

Magosliget, 1945. december 27.

Porzsolt Lajos

lelkész

– 338 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Majtis

1944. szeptember 1-től és ezelőtt itt állomásozó német katonákkal volt zsúfolva községünk az orosz megszál ás előtti napokig. 1944. október 16-a körül a szatmárnémeti-fehérgyarmati útvonalon is megkezdődött a német és magyar csapatok visszavonulása, s az emberek fejvesztettsége. Éj el-nappal ál andó zaklatásoknak voltak kitéve Majtis község lakosai, minthogy az említett útvonal a község közepén vezet keresztül. A megszál ást megelőző

napokban kezdetét vette a közraktárak szabad kiürítése, a vagonok feltörése, stb. Úgy a község, mint a környék lakosságát a magyar katonák bíztatták, amivel csak tudják, lássák el magukat, mert az utánuk jövő németek mindent felrobbantanak. Valóban úgy is volt.

A rombolások végeláthatatlan sora következett. Németek a környék egyetlen nagy malmát, - mely református ember tulajdona volt – felrobbantották. Hasonlóan jártak el a vasúti szerelvények hosszú sorával, pályatestekkel, távíró és telefon berendezésekkel, vezetékekkel, közúti és vasúti hidakkal. Minden-minden rommá lett. Amikor a rombolások befejeződtek, az utolsó napokban fegyelmezetlenül visszavonuló csapatok rabolni kezdtek, és megkezdődött kisembereknek is vagyoni tönkremenetele. Ezekben a szomorú, válságos napokban szegény kis egyházunk is a károsultak sorába került. A visszavonuló katonaság mindig pihenő helyül használta az iskolát, és annak berendezésében kárt nem tett. De jött október 23-án este zuhogó esőben egy visszavonuló magyar csapat, melynek parancsnoka a polgári életben tanító volt, a faliképeket tépette, az iskolai könyvtár könyveit és a padokat vágatta, és használta tüzelőül. Eleinte hiába volt minden kérésünk, tiltakozásunk, hogy egy magyar főhadnagynak ilyet megengedni sem szabad, nem pedig parancsban kiadni. Nagyobb károsodás előtt belátta helytelen eljárását, és abba hagyatta iskolai berendezésekkel és felszerelésekkel való tüzeltetést a következő megjegyzésekkel:

„Ha önök már ennyire féltik ezeket az értéktelen dolgokat, akkor maradjon, de nem is tudják az urak, hogy milyen értékek semmisültek eddig meg és még fognak.” Majtis község lakosai tehetetlenül és tanácstalanul feleltek és nézték, viselték el értékeik egyrészének megszál ás előtti tönkretételét, elvitelét.

1944. év október hó 25-én délután 4-5 órakor a hidak felrobbantására hátramaradt németek el sem hagyták a községet, máris megjelentek nagy lövöldözéssel az első orosz járőrök, és nem sok idő múlva hatalmas tömegek érkeztek és szál ták meg a falu minden egyes házát. Ezek a megszálló csapatok rendes viselkedésű emberek voltak, és a falu egyetlen házában sem történt anyagi vagy erkölcsi károsodás.

Október 25-én este 6 és 9 óra között a községre két ízben kb. 65 visszalövés történt a né-

metek részéről, amire a készenlétben lévő orosz tüzérség felsőbb parancsra nem viszonozta a tüzet. Emberéletben a visszalövések alkalmával nem történt halálozás, vagy sebesülés.

Anyagi veszteségek ennél nagyobbak voltak. E visszalövésekből 4 lövedék esett a lelkészlak területére, melyből 3 a lelkészlakáshoz közel esett, és végezte pusztító feladatát, 1 távolabb esett, az is kárt okozva. 2 lövedék a tanítólakás területére esett károkat okozva. A visszalövé-

sek alkalmával szenvedte a majtisi református egyház a legnagyobb károsodásokat.

– 339 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

A templom ablakai a négy detonáció következtében betörtek, és a szétcsapódó szilánkok, repeszdarabok is a tetőzetet megrongálták. Az iskola, tanítói lakás ablakai betörtek, a fő és melléképületek cseréptetőzete szenvedtek kisebb rongálódásokat. A lelkészlakás ablakai hasonlóan betörtek. A lövedékeknek lakás közelében történő becsapódása és romboló hatása, az ugyanis öreg falakon még nagyobb repedéseket, szakadásokat okoztak.

Távolabb becsapódó lövedék a kútágast és gémet tette használhatatlanná.

1944. október 27-én délután 2 órakor esett áldozatul egy nagycsaládú református

édesapa. Az orosz megszálló csapat soraiból egy nagyon ittas ál apotban lévő román katona vált ki, betámolygott a halálos áldozatul esett édesapa házába. Leányát megbecsteleníteni nem engedő édesapát a román katona úgy vágta fegyverével tarkón, hogy azonnal meghalt. Özvegye és 7 római katholikus gyermeke maradt árván. Református édesapa némán, minden szertartás és harangozás nélkül temettetett el a megszál ás okozta zűrza-varban 1944. október 29-e hajnalán. Megszál ás alkalmával több haláleset, vagy sebesülés nem történt.

Majtis-jánki egyházi anyakönyvek, adó és pénztárkönyvek, úrasztali felszerelések és keresztelői edények száraz helyre ásattak el. Rongálódást szenvedtek az elásott könyvek annyiban, hogy kötésik a 2 hónapos földben lét következtében mál anak szét. Az egyház pénztárkészletét a helyettes gondnok vette magához és őrizte meg.

Katonai szolgálata miatt és fogságba esése következtében távol levő Horváth István Majtis-jánki lelkipásztor is súlyos, katasztrofális anyagi károsodásokat szenvedett: 3 darab lovát, szekerét, kocsiját, lószerszámjait vittek el. 3 darab szép kövér hízót vágtak le.

A lakásból az ágyneműket, alsó és felső ruhákat, háztartási és gazdasági felszereléseket, terményeket zsákolták stb. vittek el. Feleségének nagyértékű briliánsokkal kirakott arany-karkötőjét is magukhoz vették a Szatmárnémeti felé visszavonulni kényszerült rendezetlen orosz katonaság. További súlyos károsodásokat szenvedett a bútorzat nagyfokú megrongálásával, és körjegyzői hivatalnak 1945. szeptember 12-én történt felértékelése szerint a károk összes értéke 2.460.000 P., azaz kétmilliónégyszázhatvanezer pengő.

Lakhelyén maradt Nyéky Imre májtisi tanító, és szenvedett károsodásokat. Elvitték 2 darab lovát, ruhaneműit, élelmiszereit stb.

Kisari Tisza és a matolcsi Szamos hidak felrobbantása következtében visszavonulásra kényszerült orosz katonaság a Tisza-Szamos szögből Szatmáron keresztül követhette él-csapatukat. Október 28-án történt visszavonulás alkalmával a rendezetlenül visszavonuló katonaság a majtisi egyház irattárát és paróchiális könyvtárát a szekrényekből kitépte, az irodahelyiségben térdig érő magasságban volt szanaszét minden, páros lábbal gázolták, ételmaradékkal beszennyeződött, sőt tüzeltek el belőle, és így hiányosokká lettek. Az irattárban nem ál apítható meg, hogy milyen iratok semmisültek meg, mert az iroda sem található.

A község lakosságának lóállománya teljesen gazdát cserélt, szarvasmarha, sertés, baromfi állománya, valamint élelmiszer készletei a hosszantartó átvonulások következtében nagyon megfogyatkozott, ugyanannyira, hogy a megszál ás csendesülte után még a legszükségesebb igavonó állomány sem maradt. Általános a károsodás, és hasonló a panasz is. A háborús átvonulások anyagiakban súlyos károsodásokat okoztak ugyan – hálát

– 340 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

adunk azért a jó Istennek, hogy megóvta községünket, ezt a vidéket a harcok színhelyétől és azok minden borzalmaitól, következményeitől.

A hívek templomi lelkigondozása 1944. október 25-től november 18-ig szünetelt.

Ez idő alatt elnémultak a harangok, és házaknál szál t az ima a Mindenható Istenhez, és kértük megsegítésünket a válságos időkben. 1944. november 19-én megszólaltak a harangok, és felszabadultak a lelkek a szorongattatásból, és azóta megindult a lelki, val ásos élet.

Majtis, 1945. szeptember 26.

Czövek Károly

felügyelő lelkipásztor

Matolcs

1944. október 18-án már korán reggel megperdült a dob és tudtul adta, hogy meneküljön mindenki, aki akar, és biztonságosabbnak látja elhagyni szülötte földjét.

Nem sokkal a dobszó elhangzása után megszólalt a harang is, és hívta a gyülekezet tagjait az Isten házába. Hétköznap volt, szerda, de ezen a köznapon szokatlanul sokan jöttek az Úr eleibe. Fájdalmas istentisztelet volt. Hangos zokogások vegyültek az ima hangjai közé, és mindenki tanácstalanul állott, hogy mit-tévő legyen. A szemek és a figyelem a lelkipásztor családja felé fordult, hogy vajon el fog-e menekülni, de annak egyetlen tagja sem mutatott hajlandóságot elfutni az Isten végzése elől, és ezt az elkövetkező vasárnapon mindenkinek ki is nyilvánította.

Október 18-tól kezdve minden reggel tele volt a templom. Sajnálkozással néztek azokra, akik nem merték vál alni a szenvedéseket, és menekülni igyekeztek sorsuk elől. Nem sok volt ilyen, de éppen a közigazgatás vezetői, úgyhogy irányítás nélkül maradt a község. A törzsö-

kös lakosság közül ellenben mindenki a helyén maradt. Október 18. és a megszál ás napja közötti időben ál andó zsibongás volt a községben. Magyar és német csapatok vonultak keresztül, és híradásaik semmiképpen sem voltak alkalmasak arra, hogy megnyugvással várjuk az elkövetkezendőket. Egy német tiszt csodálkozva látta, hogy mindenki a helyén marad, és megkérdezte tőlem: hát még mindig nem hiszik, hogy az oroszok úgy bánnak a lakossággal, ahogy a hírek mondják? Nem tudtam neki mást felelni, csak azt, hogy magyarnál, németnél és minden földi hatalomnál erősebb védelmünk van nekünk: az Isten fenn az egekben!

Eljött az utolsó nap is: október 26. Ekkor már tudtuk, hogy ezen a napon fognak visszavonulni az utolsó védő csapatok, és sorsunkra hagynak bennünket. Az istentisztelet hangu-lata is ilyen volt. Nem tudtuk, hogy mit fog hozni a következő perc, de készen voltunk minden szenvedésre. Látni lehetett az arcokon mikor templomból kijöttünk, hogy úgy néznek egymásra az emberek, mint akik talán utoljára látják egymást. Délután 3 órakor hatalmas robbanás hal atszik: levegőbe repült a három íves Szamos-híd. Nem sokkal utána a falu má-

sik végén lévő híd is hasonló sorsra jutott. El voltunk szakítva a közvetlen mellettünk fekvő

Tunyog községtől is.

– 341 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Kevéssel a német utóvéd csapatok kivonulása után Fehérgyarmat felől megjelentek

az oroszok, és megkezdődött lassan a község megszál ása. Mindenki ébren volt egész éjszaka. Három napon keresztül tartott az erősebb átvonulás. Ez alatt az idő alatt sok kárt szenvedett a lakosság, de még mindig nem annyit, mint sok más falu, ahol állott a harc.

Az Isten velünk volt. Minden ház épségben maradt, és az anyagi károktól eltekintve egyéb bántódásunk nem történt.

Az egyházi értékeket már jó előre biztonságba helyeztük, így az egyházat károsodás nem érte. Minden megvan épen és sértetlenül. A legnehezebb napok elmúlása után gondoskodni kellett a közigazgatás megszervezéséről is. Más megoldás hiányában a segédlelkész a községi bíróval együtt intézte a község ügyeit egészen 1945. január 15-ig. Ekkor azonban helyesebbnek találta szakképzett jegyzőt kérni a közigazgatás vezetésére. Mivel községünk el volt vágva más községekkel való érintkezéstől (mindkét oldalon), nem tudtuk, hogy lehet-e istentiszteletet tartani, vagy sem, így a templomlátogatás szünetelt 1944.

november 10-ig. Ettől kezdve azonban a régi rendben folynak az egyházi dolgok.

Az iskolák is megnyíltak, és a tanítók végzik kötelességüket. Egyetlen akadály a tüzelő

hiánya. Ezen is igyekszünk segíteni, és meg van a reménység, hogy a még hátralevő időben is sikerül leküzdeni a bajokat.

Mi csak hálával tudunk leborulni az Isten előtt, hogy kegyelmesen keresztül vezetett bennünket a megpróbáltatásokon. Bár szenvedtünk, és sok mindenből kiforgattattunk, és azóta is óriási terheket viselünk, amelyek naponként növekednek, de az egész gyülekezet egy szívvel-lélekkel val ja, hogy az Isten Úr a világ felett. Az Ő kezében van a büntetés, de nála van a kegyelem is, és minden eddigi és ezután jövő szenvedésünkből Ő lesz a szabadításunk Istene.

Matolcs, 1945. január 25.

Kerekes Ferenc

református segédlelkész

Mánd

Az 1944. évi őszi hadműveleti mozdulatok alkalmával az egyházat 4 darab úrasztali, kisebb értékű, alaposan ócska ál apotban lévő – egy sem bírt ereklye jelleggel – kivételével (értéke 1944. évi őszi értékelés szerint kb. 50 pengő körül), semminemű károsodás nem érte. 1. A lelkipásztort ért károsodás pedig a következőkben foglalhatók össze: az összes, szakszerűen kezelt fajalma termése, mintegy 30-35 mázsa, gyümölcsízek, befőzöttek, 4 szekér lóhere takarmány, 5-6 mázsa tengeri, ugyanannyi zab termény, haszon s tűzifa, egy jó ál apotban lévő kocsi és kerékpár, egy nagy értékű zsebóra, 60 darab vegyes baromfi, tetemes mennyiségű fehérnemű és ágybeli, edények, evőeszközök, szőnyegek, terítők és egyéb apróbb felszerelések vesztek el.

– 342 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

2. Tanítót ért károsodás jelentéktelenebb mérvű, amennyiben pár mázsa zabtermény, néhány darab fehérnemű, hegedű és apróbb felszerelési tárgyak, valamint kisebb mennyiségű takarmány kivételével mindene épségben megmaradt.

3. A híveket ért sok zaklatással, szenvedéssel, megpróbáltatásokkal kapcsolatban, mint szerencsés körülmény ál apítható meg, hogy a nők erkölcsileg nem estek alá erő-

szakos cselekményeknek. Egyébként a hívek összes igás lovait elvitték, valamint igás szerszámok, szekerek, gazdasági felszerelések, baromfi állományában, takarmány és termény készletében is mérhetetlen károsodás állott be. Igaz, hogy kiselejtezett igás lovakat hagytak vissza, de ez korántsem pótolta kárval ásukat.

4. Az egyházi élet, a pár hétig tartó zavaros ál apot elmúltával rendes medrébe tért vissza. A hívek a templomba éppúgy járnak, úri szent vacsorával ugyanúgy élnek, oly mér-tékben, mint azelőtt. Másszóval: minden teljes rendjén folyik. Az iskolai oktatás is azonnal kezdetét vette.

Mánd, 1945. április 21.

Fekete Antal

református lelkipásztor

Nb. az 1. 4. 5. pontok adatai teljes mértékben vonatkoznak Nemesborzova leány egyház-községre is azzal a különbséggel, hogy az egyházat semminemű károsodás nem érte.

Fekete Antal

felügyelő lelkész

Méhtelek

Egyházközségünk nyugodt, csendes életét először (szeptember 5-én) néhány közeli kö-

zség – hír szerint Szamostatárfalva, Csenger, Cégénydányád – bombázása zavarta meg.

Erre következett szeptember hó 16., 17. és 19. napjain a légvonalban körülbelül 13 km-re eső Szatmárnémeti bombázása. Ez egészen közelről érintett bennünket, hiszen határunkban is hul tak le bombák. Nálunk mindazonáltal emberéletben, épületben, ál atban kár nem esett. A német katonaság átvonulása alkalmával – ennek utolsó napja október 24.

– tetemes kárt szenvedtek egyházközségünk tagjai, ugyanis járműveiket, lovaikat, egyéb lábasjószágaikat vagy hasznavehetetlenekkel kicserélték, vagy éppenséggel semmit sem hagytak helyükbe. Nagy izgalmakat éltünk át a Szatmárnémeti és környékén folyó harcok ideje alatt, amely október hó 24-én ért véget. Az orosz hadsereg október 25-nek déli óráiban vonult be községünkbe, s itt néhány napig tartózkodott. Ez idő alatt – és hozzátesszük: sem azelőtt, sem azóta – legjobb tudomásunk szerint súlyos erkölcsi vagy testi sérelem községünk egyetlen lakóját sem érte, semmiféle erőszakoskodásról nem tudunk. Pusztán a legkisebb részletekre is kiterjedő figyelmesség említetti meg velünk, hogy október 25-nek

– 343 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

éjszakáján két orosz katona néhány házat (többek között a paróchiát) végig járt, szegről-végre mindent átkutatott „nimetcki, pisztol, vino” után kutatva, s végül ruhaneműket, órá-

kat, ékszereket s egyebet ragadoztak el. A nap folyamán egyes orosz katonacsoportok már feldúlták a lelkészi hivatalt, s ezek éjszaka újra. A későbbi rendezés után tűnt ki, hogy jelentéktelen dolgok híjával minden épségben megmaradt. Az örökkévaló és irgalmas Isten iránti hálával jelentjük ki: emberáldozatokban, épületekben, klenódiumokban egyházunk kárt nem szenvedett. Nem hallgathatjuk el azonban, hogy sok család és mi magunk is e jelentésünk megtétele idején még tizenkét katonaköteles férfi – névszerint: Bertha Bálint presbiter, Bartha Gedeon, Farkas György, Farkas Sándor, Horváth Gyula, Kelemen Ferenc, Kelemen József, Lengyel Antal, Péter István, Székely László, Végh Gábor és Vincze Antal

– és hat leventeifjú – névszerint: Bartha Béla, Bartha Jenő, Balog Gyula, Rakács Sándor, Végh Endre és Zeke Árpád – sorsa teljesen ismeretlen előttünk. Levente ifjaink között van elemi népiskolánk megválasztott tanítója, Zeke Árpád, aki a többi leventével együtt 1944.

október 2-án vonult be a szatmárnémeti leventeparancsnokságra, s azóta róla semmiféle megbízható hírt nem kapunk, a Magyar Vöröskeresztnél tudakozódásunk ellenére sem.

Méhtelek, 1945. június 15.

Jánossy Gábor

az egyházközség lelkipásztora

Péter Lajos

az egyházközség gondnoka

Milota

A milotai egyházközség tagjai az 1944. szeptember hó 1-éig aránylag nyugalomban éltek.

Minden munkájukat végezték zavartalanul, csupán a katonai szolgálatot teljesítő apák és fiak sorsa aggasztotta őket, különösen ha nem kaptak hosszabb időn át értesítést felőlük.

Nagyobb izgalom csak szeptember hó folyamán, a Szatmárnémeti és Beregszász övezet-

ében naponként ismétlődő légi támadás következtében támadt. Ekkor már fél éjszakát az óvóhelyen töltöttünk. Az orosz csapatok előnyomulása, a Kárpátokon való áttörése egyre fokozta a lakosság izgalmát. A borzalmas hírek, amik elterjedtek, pánikot keltettek. Senki dolgozni nem akart. Majd megnyugtatólag hatott egy tüzér csapat bevonulása, kik pihenőre jöttek. Ezek biztató hírt hoztak és terjesztettek, hogy nem kell félni, senkinek nem lesz bántódása. Valamennyire ismét megindult a munka. De váratlanul jött a parancs, s a tüzéreink tovább mentek. Az izgalom és félelem újból fokozódott. Tetőfokát érte, mikor a dobszó elhangzott, hogy mindenki menekülhet. Eddig is a lelkipásztortól vártak minden irányítást, most pedig egyenesen felszólítottak, hogy mit teszek. Egyenes és határozott válaszom az volt, hogy köztük s velük maradok. Nyilatkozatom némileg megnyugtatólag hatott. Próbálták ugyan elhatározásomat befolyásolni oly rémhírek terjesztésével, hogy az

– 344 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

oroszok, ha bejönnek, „a papokat kiszegezik a templom falára, vagy keresztre feszítik, stb.”.

Kedves és megható kísérletet is tettek arra, hogy rábírjanak, hogy ha már köztük maradok, tagadjam meg lelkészi voltomat majd az oroszok előtt, ők nem árulnak el. Maradtam elhatározásom mellett továbbra is. Német átvonuló csapat nem érintette községünket, így nem ért a visszavonulással semmi kár bennünket. Október 26-ig így teltek a napok, s akkor jött a hír, hogy már Uszkában oroszok vannak. Este mindenki fokozott izgalommal tért nyugalomra, azt lehet mondani senki nem aludt. Végre 27-én korai órákba megjelent az első járőr csapat, utána a délelőtt folyamán jött egy tüzér osztálya a vörös hadseregnek.

Ezek fegyverdörrenés nélkül szál ták meg a falut, ellenál ás nem volt. Bántalom nem is ért senkit, csupán a lovakat, szekereket, szerszámokat, stb., és némi ennivalót szedtek össze, s tovább vonultak Tiszacsécse felé. A Tur csatorna hídjának felrobbantása akadályozta őket a gyors előre haladásban, így egy délután érkező tüzérosztály éjjelre itt maradt. Óvatosságból a szeszes italt már előzőleg eltüntettük a faluból, s így a katonák józanok maradtak, nem is történt az éjjelen sem semmi nagyobb anyagi kár, erkölcsi meg egyáltalán nem.

Több csapat községünkön nem vonult át, mert nem estünk a felvonulási vonalba. Az orosz előcsapatok elvonulása után csakhamar egy pár nap múlva ismét megindult minden munka, még az iskolai tanítást is megkezdtük. Tanító hiányában egy harmad éves tanárjelölt Turtóczki Sándor, és egy VIII. gimnáziumi tanuló, Károly Ferenc tanító-helyettesek vezetésével. Istentiszteletet egy vasárnap nem tartottunk, s később, november 6-án osztottunk úrvacsorát is. Átvettem a lelkész elmenekülése folytán lelkész nélkül lévő tiszabecsi egyház vezetését is. Ott is megkezdtük a tanítást, előbb egy tanítónővel, később kettő tanítónő

dolgozott. Val ási és iskolai ügyeinkbe a megszálló katonai parancsnokság egyáltalán nem szólott bele. Már-már némileg megnyugodtunk, amikor mint vil ámcsapás ért bennünket az a megrázó és szomorú esemény, hogy egy végzetes tévedés miatt 18-50 év közötti férfi lakosságot, azzal, hogy 10 napi munkára mennek, Kárpátalja lakosságával Tiszaújlak akkori katonai parancsnoka internáló táborba szállíttatta. Csak ezután borult valóban gyász-ba a falu. Könnyes szemű anyák, zokogó hitvesek, síró gyermekek, támasz nélkül maradt öreg szülék tanácstalanságukban és nagy árvaságukban nap mint nap azt kérték, tegyek valamit, tegyünk valamit az elhurcolt testvéreinkért. A templom naponként megtelt imádkozó édesanyákkal, hitvesekkel s gyermekekkel. Heroikus küzdelmekkel megindult a magyar nők kálváriás útja. 18-20 kilogrammos csomagokkal a hátukon 40-50 kilomé-

ter gyaloglással esőben, hóban, sárban-zivatarban, meztelen lábakkal, gyönge ruházattal mentek a férfiak után, mert jött a hír, hogy éheznek, enni vittek nekik. Téli éjszakákat szabadban töltöttek. Ruszin lakta vidékeken ki voltak téve nem egyszer, s nem egy helyen gúnyos megjegyzésekkel kísért megaláztatásnak, később a vasúti forgalom megindulásá-

val utazásuk úgy látszott, hogy könnyebb lesz, de itt is nem egyszer nehéz munka vég-zésére lettek kényszerítve, nem a megszálló hadsereg által, hanem a helyi ruszinok által.

Például a munkácsi állomáson tisztán magyar nők 17 vagon fát pakoltak ki a kocsiból, s még az állomásfőnök tovább is akarta dolgoztatni őket, végre az állomás katonai parancsnoka megsokal ta a durva bánásmódot, és védelmébe vette. Nem egy orosz tiszt nyilatkozott úgy, hogy igazi hősök a magyar nők. Embereink kiszabadítása érdekében mindent elkövettünk, de eredménytelen maradt minden kísérletünk. Akik hazajöttek, azok is vagy

– 345 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

betegek voltak, vagy már öregekként engedték haza. Hogy mily súlyos és nehéz lehetett helyzetük, bizonyítja az, hogy január hónapra nyomuk veszett, mit sem tudtunk róluk.

A lakosság 10-15%-a van oda, a munkaerőnek pedig 80%-a. Talán sokat is foglalkoztam ezeknek a szerencsétleneknek a sorsával, de ez a legsúlyosabb csapás mely bennünket ért.

Azt elmondhatom részrehajlás nélkül, hogy egyébként később a magszálló parancsnokság részéről semmi bántalom nem ért bennünket. Eltekintve az anyagi követelésektől, amely mindenkivel közös sors.

A gyülekezet tagjainak anyagi kára az emberekben ért csapáshoz mérten semminek

mondható. Úgyszintén a lelkészt és az egyházat sem érte semmi nagyobb kár. Néhány hivatalos lapnak megsemmisítése kivételével – mit cigaretta papírnak használtak el –, egyéb minden érintetlen maradt. Irattár, kegyszerek, s minden leltári tárgy sértetlen maradt.

Az iskolai tanítás november 19-ével, a tanítói helyettesek elhurcolásával ismét szünetelt december 6-ig, mikor is a lekész és egy VIII. gimnáziumi tanuló leány, Kalmár Anna kezdték meg ismét a tanítást. Majd december 16-án megérkezett az október 1-én megválasztott Szalay András tanító, ki átvette a III-IV. osztályok tanítását a lelkésztől, mivel annak két gyülekezetben kellett eddig is lelkészi szolgálatot teljesíteni. Február hónapban pedig Kalmár Anna is eltávozott, s ettől kezdve, mivel még Berky Lajosné, ki a megszál ás előtt férjéhez távozott, nem tért vissza, Szalay András végezte a tanítást félnapos rendszerrel, s végzi ma is. Az egyházi élet és munka folyt, s foly tovább is a rendtartási utasítás szerint, csupán ifjúsági munkánk szünetel. Az egyházi tisztviselők közül nagyobb anyagi kár Szalay András tanítót érte, ki előbbi állomáshelyén, a halmi téli gazdasági iskolánál otthagyott ruházatából semmit vissza nem kapott, s így úgy szólván csak a rajta lévőt hozhatta el.

A károk emberéletben hogy mennyi, hozzávetőlegesen sem tudjuk megál apítani, mert még 150 emberünk tartózkodik ösmeretlen helyen, s nem tudjuk, hány van közülük életben. Az egyházközség lakosait ért anyagi kár hozzávetőlegesen is kb. 1-1500000 pengőre becsülhető. Az anyagi károk azonban mind kárpótoltatnának, csak az emberáldozatokban ért károk gyász évtizeddé teszik számunkra ezeket az éveket. Isten az, aki adhat, s hisszük, ad is vigasztalást és gyógyulást a sebzett szíveknek.

Milota, 1945. június 16.

Kovács Jenő

lelkipásztor

Nagyar

Folyó évi szeptember elején a községben leesett bomba a templomon és az iskolán néhány ablakot kitört, melyet az egyház még az ősz folyamán megcsináltatott.

Az orosz és román csapatok október 26-án délután jöttek be a községbe, azonnal istentiszteletet kértek, melyen több orosz tiszt részt vett. Gyülekezeteknek anyagiakban a bevonulással járó anyagi kára lett, ami azonban jelentéktelen. Az egyházközségnek em-

– 346 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

beráldozatokban, épületekben, klenódiumokban, egyéb anyagi értékekben, levéltárá-

ban semmi kár nem esett, mindössze az egyik iskolából az iskola nemzetiszínű zászló-

ját a kivonuló német csapatok vitték el.

Egyházi tisztviselők közül lelkipásztor mindig gyülekezetben volt, tanítók közül Tóth János és Tassy Kálmánné szintén, harmadik tanerő Dr. Szigethy Lászlóné, Fodor Margit elmenekült.

Egyházi élet, belmisszió teljes egészében folyt és folyik, tanítás két tanerő között november 1-től zavartalanul folyik.

Presbiterek közül három még katona szolgálatot teljesít.

Jelentésem tudomásul vételét kérve, maradtam mély tisztelettel.

Nagyar, 1944. december 28.

Ludász Gyula

lelkipásztor

Nagybánya

Az arcvonalnak Nagybányához való közeledtével a gyülekezet tagjai közül egy-

re többen menekültek el, közöttük a presbitérium hét tagja is. Október 12-én a

gyülekezet lelkipásztora, Oláh Sándor is elmenekült. Elmenekülése előtt espere-

si jogánál fogva Gönczy Sándor vallásoktató lelkészt bízta meg a helyettes lelké-

szi teendők ellátásával. Erről szabályszerű megbízó levelet is adott. Október 16-

án az egyházközség főgondnoka, Molnár János főbányatanácsos is elmenekült.

Elmenekülése előtt írásbeli nyilatkozatot tett, hogy vissza nem térése esetén öszszes nagybányai ingatlanait az egyházközségnek adományozza. Mivel a presbi-

térium tagjai közül heten katonai szolgálatot teljesítenek, a 34 tagú presbitérium 19 tagra apadva várta Isten irgalmához folyamodva a város elfoglalásának idejét, s az azzal járó megpróbáltatásokat.

Urunk kegyelme mind városunkat, mind gyülekezetünket megőrizte a nagyobb

károktól. A magyar utóvéd csapatok parancsnokának, Gaál alezredesnek közbelépése az utolsó pillanatban megakadályozta annak a hídnak a felrobbantását, mely közvetlenül a parókiának, és templomunknak szomszédságban fekszik. Így épületeinkben a visszavonulással kapcsolatban semmi kár nem esett. A város megszállása október 16-ról 17-re virradó éjjelén néhány órás tűzharc után következett be. Ennek, s az ezt kö-

vető eseményeknek során csak a posta számára bérbeadott, s akkor elhagyatottan álló épületünk szenvedett - ajtókban, ablakokban, berendezési tárgyakban, - számottevőbb kárt. Ez a kár azonban nem egyházközségünket, hanem a postát terheli, s a posta ideiglenes vezetősége vállalta is a károk rendbehozását. Az egyházmegyei s egyházközségi levéltár legrégibb és legértékesebb anyagát, anyakönyveket, klenódiumokat már előbb tűz- és törmelékbiztos helyre szállítottam, úgyhogy azokban semminemű kár nem ke-

– 347 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

letkezett. Lelkészi hivatalunk ajtaját több ízben feltörték ugyan, de csodálatos módon apró, jelentéktelen tárgyakon kívül onnan sem hiányzik semmi.

A megszál ást követő három napon a reggeli istentiszteletet nem tarthattuk meg. De már 18-án szülei lakásán megkereszteltem azt a kis újszülöttet, aki a megszál ás éjszakáján látta meg a napvilágot. 19-én pedig eltemettem a megszál ásnak áldozatául esett Smaregla Mihály nyugdíjas rendőrkapitányt. Október 22-én, vasárnap még kevesen mertek templomba jönni, de azután egyre inkább megtelt templomunk, s november 5-én eddig nem tapasztalt számban járult a gyülekezet az Úr szent asztalához. Az egyházi élet azóta is akadálytalanul folyik. Még november elején megindítottuk a nőszövetségi bibliakör, és a diák-

és nem diák ifjúsági egyesületek munkáit. Mivel Simon László segédlelkész október elején katonai szolgálatra bevonult, a gyülekezeti munkát csupán Dézsy Zoltán segédlelkésszel ketten végezzük. A munkának terhét Krisztusban bizakodva, vidám lélekkel hordozzuk munkatársammal együtt, pedig az a val ásórák nagy száma miatt minden túlzás nélkül súlyosnak mondható. Istenünk kegyelme azonban mindeddig testi és lelki egészségünket megőrizte.

Isten iránti hálaadással kell jelentenem, hogy a legnehezebb hetekben gyülekezetünk erős hitét nagy áldozatkészségével is megmutatta. A megszál ás napján alig 100 pengőnyi összeg volt egyházi pénztárunkban, mégis már november 1-jén a lelkészek, tanítók, egyházi alkalmazottak illetményeit teljes egészében ki tudtuk fizetni, sőt az ál amsegély ösz-szegét is előlegezni tudtuk számukra. Meg tudtuk oldani az iskola fűtésének nehéz gondjait is. Sőt, még a nehéz helyzetben levő szomszédos gyülekezeteken is tudtunk segíteni.

A borpataki és alsófernezelyi missziói egyházközségnek 1200-1200 pengőnyi segélyt adtunk. Mindezt szinte teljes egészében a gyülekezeti tagok önkéntes adományaiból teremtettük elő, mert a kint levő egyházi adóból saját kiadásainkat sem tudtuk volna fedezni.

A mintegy 10.000 pengőt kitevő évi pénzsegélyből október, november és december

hónapokban közel 5.400 pengő gyűlt be. Az évi adományoknak (6.000 pengő) is jóval több, mint 50%-át az utolsó három hónapban juttatták el hozzánk megfogyatkozott számú és megszegényedett egyháztagjaink. Istené legyen a dicsőség érte, kinek hatalmas ereje a mi erőtlenségünk által is elvégeztetik!

Nagybánya, 1945. január 25.

Gönczy Sándor

helyettes lelkész

A jelentés kiegészítéséül legyen szabad a következőket jelentenem. (Ezeket a postán el-küldeni szándékolt jelentésbe nem vehettem bele.) Az orosz hadsereg átvonulásával kapcsolatban mind segédlelkész kollégám, mind én csak kisebb anyagi kárt szenvedtünk, a szokásos mértéken túlmenő zaklatásnak nem voltunk kitéve. Sokkal fenyegetőbb néhány hétre terjedőleg a legszélsőbb baloldali kommunista munkásság magatartása a papsággal szemben. Ennek a magatartásnak egyrészt a görög katholikus román püspök és papság soviniszta beállítottsága, másrészt a helybeli római katholikus plébános politikai múltja,

– 348 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

különösen újságcikkei volt az oka. Nem irányult tehát a protestáns lelkészi kar ellen, bár kihatásait az evangélikus lelkésszel együtt mi is éreztük. Így történt, hogy a decemberi és januári elhurcolásokkal kapcsolatban a római katholikus plébánost és a minorita rendház főnökét is deportálták. Ők ketten azonban állítólag a szentszék közbelépésére visszatértek Nagybányára. Azóta is ál andóan ki vannak téve a politikai rendőrség, a kommunista párt és a szakszervezetek zaklatásának, mégis nagyon tiszteletre és becsületre méltó bá-

torsággal és hűséggel kitartanak őrhelyükön. Bizony az ilyen példamutatásra Nagybánya megfélemlített és letargiában élő magyar polgári lakosságnak nagy szüksége van. Sajnos a románság, bár többször kinyújtottuk feléje kezünket, nem hajlandó a magyarsággal megbékülni és együtt dolgozni. Felekezeti iskolánk ellen intézett támadások mögött is mindenütt a románság keze van.

Ezek a támadások azonban egyelőre elhallgattak, úgyhogy iskolánkban a tanítás öt tanórával zavartalanul folyik, az ál ami adóhivatal a tanítói ál amsegélyeket hiánytalanul folyósítja.

A gyülekezet helyzetével, illetve az abban jelentésem megtétele óta beállott változá-

sokkal kapcsolatban a következőket közölhetem. Napról-napra jobban kiderül, hogy a szervezett munkásságnak van egy olyan – sajnos nem nagy – rétege, amelyet az egyháztól semmiféle propagandával elidegeníteni nem sikerül. Egyébként azonban gyülekezetünk gerincét a város polgári társadalma képviseli. Erre a rétegre feltétlenül számíthatunk. Istené érette a dicsőség: ez a réteg most is erején felüli anyagi áldozatot hoz egyházáért. A gyü-

lekezeti munkáról sajnos nem közölhetek ilyes bizakodó sorokat. Segédlelkész kollégám, Dézsy Zoltán már egy hónap – mel hártyagyul adással ágyban fekvő beteg. A megfeszített munka túlságosan igénybe vette szervezetét, és orvosi vélemény szerint még hosszabb hetekre lesz szüksége, amíg teljesen rendbe jön. Így 10 ál ami elemi iskolai, 3 tanonciskolai, 2 esti tanfolyami és konfirmációi óra el átatlanul marad. Sajnos magam nagyon ritkán tudom helyettesíteni, mert nekem is 20 gimnáziumi és polgári iskolai val ásórám van. Re-ménységünk volt arra, hogy egy helybeli theológiai hallgató, aki Kolozsváron tanul, hatha-tósan segítségünkre lesz a val ásoktatás zavartalan el átásában. Sajnos ez nem vált valóra, mert tanulmányai folytatása végett vissza kell térnie Kolozsvárra. A gyülekezeti munkát tehát nagy zökkenőkkel sikerült egymagamnak el átnom. Pedig ez a gyülekezetnek feltétlenül nagy kárára van. A római katholikus egyház, mely lélekszámban csak valamivel több, mint kétszer akkora, öt lelkészi munkaerővel rendelkezik, nem számítva a minorita szerzeteseket. Oláh Sándor esperes úrral kapcsolatban jelentésemben közöltem, hogy több Pestről hazaérkező nagybányai hozott hírt róla. A hírek vétele óta már csaknem két hónap telt el, de az esperes úr még nem érkezett meg, sőt a gyülekezettel még csak egy sor írásban sem közülte hol és hogylétét, vagy visszatérési szándékát. Pedig Pestről szinte naponként térnek vissza elmenekült tisztviselők, tanárok, stb. Mély tisztelettel kérem a presbitérium nevében is Püspök Urat, méltóztassék utasítást adni arra vonatkozólag, hogyan oldjuk meg ezt a kérdést. Annyival is inkább kérem ezt, mert a magam egészsége sem teljesen szilárd, és egy esetleges hosszabb betegségem alkalmával még nagyobb zavarok ál anénak elő. Sass Kálmán lelkipásztor úrral egyszer pengőt küldtünk a Kollégium részére, mint a nagybányai gyülekezet ajándékát, kettőszáz pengőt pedig, mint a saját magam szerény

– 349 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

hálatartozását azért a sok jóért, amit a Kollégiumtól kaptam. Presbitériumunk erőteljes akciót indított azért, hogy minden tanulni vágyó nagybányai szegény gyermek középiskolába juthasson. Amit a múlt korszakban nem tudtunk elérni, az most sikerült: 30-on felül van az első osztályos református val ású gimnazisták száma. (A múlt évben csak 10

reformátust vettek fel.) Ebből az akcióból szakítottunk el 1000 pengőt a Kollégium megsegítésére, abban a tudatban, hogy végeredményben ezzel nemcsak a Kollégiumnak, de annak a nagybányai diákságnak is szolgálatot teszünk, melyet szoros lelki szálak fűznek a

„Schola Rivulina” -hoz, s ezen keresztük a debreceni Kollégiumhoz is.

Jelentésem tudomásulvételét kérve, vagyok Főtiszteletű Püspök Úrnak igaz tisztelettel.

Nagybánya, 1945. március 6.

Gönczy Sándor

helyettes lelkész

Nagygéc

A faluban szeptember és október folyamán egymást váltogatták a visszavonuló, vagy frontra menő magyar és német csapatok. Ezektől általában senki semmi kárt nem szenvedett.

Október második felében a faluba tábori segélyhely került. Erre a segélyhelyre hozták a Szatmár előtti harcok sebesültjeit. A kórháznak több halottja volt. Ezeket részint tovább vitték. Két katonát, egy magyart, egy németet a templom mellett temettek el.

Ezek ma is ott feküsznek.

A segélyhel yel egyidejűleg lovasság (német) is jött a faluba. Ezek lovaikat az iskolá-

ba egy tanterembe kötötték be. Majdnem két hétig ott is voltak. Ez a csapat közprédává tette a később érkezett magyar katonákkal együtt az elmenekültek lakásait. Majd minden a község területén található traktort és cséplőgépet felrobbantottak. A robbantások után a kórházzal együtt eltávoztak.

A menekülés – kizárólag értelmiségiek és urak részéről – szeptember közepén meg-

kezdődött. Várhegyi Szilágyi Imre lelkipásztor katonai szolgálatot teljesített. Felesége

– helybeli tanítónő – három gyermekével október 21-ig Nagygécen maradt. 21-én egy német teherautón gyermekeivel együtt máig ismeretlen helyre ment. Ugyanakkor német katonák költöztek be a paróchiára, akik ott mindent széthánytak, az irattár nagy részét és a könyvtár egy részét felprédálták. Nagy Bertalan tanító katona volt.

Október 24-én az utolsó német is kivonult a faluból. 25-én délután érkeztek meg

az oroszok. Csak néhány orosz maradt éjszakára a faluban. Ezek semmi kárt nem tettek.

A határban valószínűleg harcok lehettek, mert a tavaszi szántásoknál Nagygéc és Csengersima közt 7 eltemetett polgári ruhás halottat találtak. Ezeket később kihantolták és a temetőben temették el.

– 350 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Már bent voltak az oroszok, amikor egy, a többitől elmaradt magános német érke-

zett a faluba Szamosdara felől. Ezt a bíró udvarán az összegyűl falusiak közt az oroszok elfogták. Próbált volna védekezni, de ezt a jelenlevők közérdekből megakadályozták.

Holttestét gyengén elföldelve később a határban találták meg.

A visszavonulásánál és bevonulásnál több pusztulást okozott a Szamos vidék szeptember elején több alkalommal történt légi bombázása. A lakosság ezek hatása alatt hetekig az óvóhelyeken aludt. A határban több bombát dobtak le, de emberáldozat nem volt. Anyagiakban lett kár. A templom ablakait a légnyomás betörte, s a tanítói melléképületet (istálló, nyárikonyha) összerombolta. A faluban más épület áldozatul nem esett.

Nagygéc, 1945. október 2.

Csiszár Árpád

helyettes lelkész

Nagyhodos

A nagyhodosi református egyház meglehetősen elzárt, félreeső helyen fekszik a felvonulási és visszavonulási útvonalaktól félre, légvonalban Szatmárnémeti és Tiszaújlak között középtájon. Ennek köszönhető, hogy sem a német és magyar csapatok visszavonulásának, sem az orosz haderő előnyomulásának nyilába nem esett bele.

Az egyház egyetlen kántortanítóját 1944. augusztus 20-án katonai szolgálatra behív-ták, s így szeptember 4-én az iskolai tanítást lelkipásztor kezdte meg. Szeptember hó 30-

án azonban – az általános behívás alkalmával – a gyülekezet lelkipásztora, Török Imre is bevonult a debreceni 6. helyőrségi kórházhoz katonai szolgálatra. A menekülő kórháznál azonban nem sokáig maradt, sikerült leszerelnie arra a kérésre, hogy a teljesen magában maradt gyülekezetbe legalább a lelkipásztor térhessen vissza. Október hó 7-én lelkipásztor leszerelt, de a vonatok hirtelen történt leál ása miatt gyülekezetébe visszautazni nem tudott. Hajdúnánáson tudott keríteni egy kerékpárt, és október 9-én indult útnak kerék-páron Nagyhodosra. Útközben többször vissza akarták téríteni, különösen a visszafelé vonuló német alakulatok, azonban sikerült megmaradnia elhatározása mellett, és kétnapi

– nagyon kockázatos és veszélyes – kerékpár út után visszaérkeznie gyülekezetébe, Nagyhodosra. Október 11-én érkezett haza, és éppen két hét múlva, október 25-én érkeztek Nagyhodosra az orosz csapatok. Alig egy félórai tartózkodás után azonban ezek a csapatok eltávoztak, anélkül hogy a legkisebb kellemetlenség lett volna közöttük és a lakosság kö-

zött. Templomnak, iskolának és lelkészlakásnak még a tájára sem mentek, s sem emberáldozatokban, sem épületekben, sem klenódiumokban, sem más egyéb anyagi értékekben és levéltárban a legkisebb veszteség sem érte a nagyhodosi református egyházat.

Istentisztelet az orosz hadsereg megérkezését követő két napon, október 26-án és 27-

én nem volt, de szombaton, október 28-án már megszólaltak a harangok, és folyt tovább a gyülekezet élete – a körülmények által engedett – meglehetősen rendes kerékvágásban.

– 351 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

A templomlátogatók száma semmivel sem lett kevesebb, sőt inkább több, amely örvendetes javulás azóta is fennál .

A gyülekezet tanítója aztán, bár 1944. december 1-jén leszerelt és csapattestétől lemaradt, szolgálati helyére csak folyó évi március hó 16-án tért vissza és vette át az iskolai munkát.

Lelkipásztor – 11 napi katonai ügyben való távollét kivételével – a gyülekezetet el nem hagyta, és szolgálatát semmiféle ok miatt meg nem szakította.

Nagyhodos, 1944. május 29.

Török Imre

lelkipásztor

Krakkó József

gondnok

Nagyszekeres

A nagyszekeresi református egyházközségben az 1944. szeptember eleje óta bekövetkezett hadiesemények folytán csupán a templom teteje sérült meg a közelben levő patak híd felrobbantása következtében. E kár 500-600 pengő lehet. Ideiglenesen kijavítást nyert. Emberáldozat nem esett, klenódiumokban, irattárban kár nem volt. Istentiszteletek október 22-től november 14-ig szüneteltek az átvonulások miatt. Egyházi tisztviselőket bántalom nem ért. A lelkésznek ruhaneműben volt kára, melyet elvittek az átvonulók.

Nagyszekeres, 1945. január 6.

Szűcs András

református lelkész

Nábrád

Isten nagy irgalma és csodálatos kegyelme előtt pedig alázkodás érzésével kell megemlékezni arról, hogy a hatalmas, országunk sorsát emberileg szólva messze időre eldöntő

esemény, hogy az orosz hadsereg hazánk földjét fegyveres erejével meghódította, s Náb-rád községünkbe is bevonult 1945. október 27-én, a nábrádi református anyaszentegyház éltében nagyobb megrázkódtatást nem hozott. A bevonulás, amely inkább 2 napos átvonulás volt az egyház vagyonában, semmi károsodást nem csinált. Klenódiumok hiánytalanul, levéltár érintetlenül megmaradtak. Az épületekben sem történt semmi károsodás.

Az egyház híveit is különösebb szenvedések nélkül vezette át az Isten hatalmas keze a ne-

– 352 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

héz napokon. Anyagi kárt az átvonulás kapcsán csak az egyház lovas gazdái szenvedtek, a jobb lovakat ugyanis összeszedték az orosz katonák és elvitték. A hívek egyéb anyagi károsodása jelentéktelen. Erkölcsi vonatkozásban semmiféle szenvedést nem kellett a híveknek kiállaniok, éjjeli elszállásolás községünkben egyetlen éjszaka sem történvén. Az egyházi tisztviselők is különösebb megpróbáltatás nélkül élték át az oly félelmessé tett napokat.

Az egyházi élet folyamatosságában is semmi megszakadás nem állott be. Az őr-

zők helyükön maradtak, s az ügyeket a lehetőség szerint folyamatosan intézték.

Hogy fentieket így írhattam le, szálljon érte örök hála és magasztalás a nagy kegyelmű Szent Úristenhez!

Nábrád, 1945. április 12.

Dienes László

református lelkipásztor

Panyola

Panyola községben az 1944. évi október hó 27-én délelőtt 11 órakor jelent meg

2 emberből álló járőr, amely szétnézett a község központjában, aztán távo-

zott, majd délután autóval jelent meg egy tiszti csoport, és a Szamoson régebben megvolt átjárót kereste, mivel nem volt már meg (két évvel ezelőtt a jégzaj vitte el), visszatértek. Az átvonulás idején egyéb nem történt, s csak a későbbi idő-

ben, november végén jött a politikai rendőrség szervezete, amelynek műkö-

dése következtében 40 középkorú férfit szállítottak el Nyírtass gyűjtőtáborba,

kihallgatás után 37-et hazabocsátottak, 3 emberről mai napig sincs hír. Ezek hol-léte ismeretlen. Erkölcsi kár nem történt. Anyagi kár jószág - (ló) állományban

(26 darab) tetemes.

Panyola, 1945. július 10.

Szarka Boldizsár

lelkipásztor

Penyige

Az 1944. december 5-én elrendelt adatgyűjtésre vonatkozólag jelentem, hogy a penyi-gei református egyházközség semminemű kárt nem szenvedett. Úgy az anyakönyvek,

mint az úrasztali felszerelések teljes épségben maradtak. A község lakosai annyiban szenvedtek kárt, hogy jószágaiknak s más ingóságaiknak, ruhanemű stb. egy részét

– 353 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

elszedték. Belhivatalnokok helyükön maradtak, s végezték, végzik kötelességeiket.

Bántalmazásuk nem volt.

Penyige, 1945. április 20.

Sarkady Ferenc

református lelkész

Porcsalma

Azt, hogy „háború van most a nagyvilágban” tulajdonképpen csak tudtuk, de nem éreztük egészen addig, míg Magyarország is bele nem kényszerült a nagy világháborúba.

A viharnak először csak a szelei, csak a kisebb hul ámai jutottak el hozzánk, de csak a vak nem láthatta, hogy közeleg a fergeteges vihar hazánk véráztatta földjéhez is. Az újszerű

mozgósítás egyenkint és legfeljebb nagyon kicsi csoportokba vitte Porcsalma község katonaköteles ifjait és férfiait el s lassan, alig volt család ahonnan apát, fiút, testvért, vőlegényt be ne hívtak volna. A Donnál, Voronyezsnél már sok porcsalmai honvéd esett el, vagy tűnt el, akikről még mai napig sem tudunk semmit. Közben a háború a megélhetés gondjait is mind jobban és jobban megszaporította. A vihar pedig jött feltartózhatatlanul mind közelebb. Amikor a szomszédos Románia kilépett a háborúból, már éreztük, hogy elkerülhetetlen események következnek, hogy vihar átmegy rajtunk is. Hogy ez, milyen formában fog történni, azt nem tudtuk. 1944. augusztus utolsó napjaiban megkezdődött a német gépesített alakulatok átvonulása községünkön. A légitevékenység is mind erősebb lett, bár egyelőre a repülőgépek átrepkedése nem izgatta különösebben a kedélyeket, mert úgy gondoltuk, hogy községek nem képeznek hadicélpontot és nem kell félni bombatámadás-tól. Szeptember 5.-én este l/2 10 órakor azonban erősebb bombatámadást kapott a község külső területe és a szomszédos közeli községek. Szerencsére a ledobott bombák mind a kertekben és a mezőn hullottak le s emberáldozata nem volt. Ettől kezdve egészen október 20.-ig az egész lakosság a gondosan elkészített földóvóhelyeken töltötte az esti órákat többnyire éjfélig. Több bombatámadás azonban nem érte községünket. Az egyházi élet egyéb-ként folyt szinte zavartalanul csupán egy ízben történt meg, hogy vasárnap délelőtti istentiszteletünket félbe kellett szakítani az elrendelt légiriadó miatt. A tanítást iskoláinkban rendes időben szeptember 4.-én megkezdtük a négy tanerő helyett két tanerővel, mivel két férfitanítónk katonai szolgálatot teljesített. Szeptember 10.-én 160 főből álló német katonai erő érkezett a községbe és nyert itt elszál ásolást. Két tantermünket lefoglalták, de a tanítás folyt a másik két tanteremben. A községünkbe érkezett németek a legrendesebben viselkedtek, barátságosak, szívesek voltak s még a mezőgazdasági munkák végzésében is segítségére voltak a lakosságnak. Azt, amit az előjelekből már magunk is megál apítottunk, most már a német tisztektől is megtudtuk, hogy az Észak és Dél Erdélyben folyó harcok csak késleltető jellegűek, és már ekkor megkezdődött a „Tiszántúlra” való visszavonulás.

A német katonaság beszál ásolásával egyidejűleg megkezdődött a legerősebb propaganda

– 354 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

a Tiszán túlra való menekülés érdekében. Híre kelt naponként az itt is ott is ledobott röp-céduláknak, melyeket ugyan nem láttunk, de „mindenki” olvasott, melyek azonban mind a lakosság megfélemlítését voltak hivatva szolgálni. Szájról szájra járt főleg az a röpcédula, melyik ezt hirdette „Urak, papok szaladjatok, ti szegények (másik változat szerint: ti parasztok) maradjatok”. A németek különösen arról beszéltek el rettenetes dolgokat, hogy mi fog történni a papokkal és földbirtokosokkal, akik el nem menekülnek. Az események pedig drámai gyorsasággal haladtak a maguk feltartózhatatatlan útjukon. A község földesurai közben kezdtek csomagolni. A német propaganda köztük még hatásosabbá vált, amikor a nagyszalontai eseményeket a magyar rádió köztudomásúvá tette. Aztán megkezdődött a debreceni nagy csata. Egyidejűleg folyt és mind erősebbé vált a községünkön keresztül vezető országúton az ország keleti részeiből való menekülés. Vonaton, kocsikon, szekereken, bicikliken, gyalogosan mind több és több menekült vonult át a községen még jobban fokozva a lakosság rettegését. Október 10.-én elvonultak a községből az itt szál áson levő

német katonák. Ugyancsak október 10.-én elhagyta a községet Péchy Szabolcs ny. főispán, a nagykárolyi egyházmegye gondnoka, felségével együtt. Majd ugyancsak utána pár nappal dr. vitéz Gyene Pál földbirtokos feleségével együtt ment el. Október 17.-én Gyene Zsigmond földbirtokos, özv. dr. Gyene Istvánné földbirtokos hagyták el a községet. Ugyanezen a napon a községi előljáróság valószínűleg rosszul értelmezett felsőbb utasításra dobszó útján közhírré tette, hogy akik menekülni akarnak október 20.-ig meneküljenek. A község vezető jegyzője családjával és a községi irodatiszt október 20.-án hagyták el a községet és ezzel befejeződött a menekülés. De nem így a községen átvezető országúton, melyen most már sűrű összevisszaságban nem csak a visszavonuló katonaság, hanem a menekülők özö-

ne s nyájszámra hajtott juhok tömege és csordaszámra hajtott szarvasmarhák tömeg váltogatták egymást, szomorú, túlzás nélkül mondom szívfacsaró látványt nyújtva az uccára kigyülekező lakosság számára.

Az utolsó héten az átvonuló német erők katonái éjszakára, ha itt érte őket az este elszál ásolták magukat a község házaiban s bizony ezekben az utolsó napokban többször megismétlődött, hogy magukkal vitték a házigazda lovait és egyéb tárgyait, felétették a takarmányát. A református lelkészlak előtti nagy téren és így a templom környékén az utolsó négy napban ál andóan pihenőjüket tartó lovas és szekérjárműves alakulatok ta-nyáztak s ezek a lelkész gazdaság udvaráról mintegy 100 métermázsa lóherét hordtak ki és étettek meg. Minden éjszakára jutott a paróchiára beszál ásoló átvonuló katonákból is s ezek minden alkalommal még az utolsó napon is a legrettenetesebb ijesztgetésekkel igyekeztek menekülésre bírni a lelkészt és családját s a lelkésznek azt a kijelentését, hogy

„ahol van a nyáj, ott kell lenni a pásztornak is” nemcsak nem akarták megérteni, hanem egyszerűen csak olyan szólamnak nyilvánították. A napok pedig ha nehezen is de teltek s az „Urak, papok szaladjatok” szállóige bizony nagyon megülte a szívünket. A nép, a hívek részéről is meg-megnyilvánult az óhaj, hogy a lelkipásztor maradjon a helyén, bár többet mondani ők sem tudtak ennél: „Ha meg kell halni, haljunk meg együtt”. Az utolsó napok reggelein a szokástól eltérően nagy számban vettek részt a hívek a hétköznapi reggeli Istentiszteleteken, mely alkalmakkor mindig a rendestől eltérően a lelkipásztor igét is hirdetett az alkalomszerűségnek megfelelően. Az utolsó három napon már a polgári menekülők

– 355 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

serege csak egyes személyekre fogyott. Október 23., 24. napjain már a katonai átvonulások is egészen megritkultak. Csak a hírek és pedig főleg az ij esztő hírek szaporodtak meg.

Október 24.-én elhagyták a községet az itt az útkereszteződésnél szolgálatot teljesítő tábori csendőrök is, a német és magyar egyaránt. Az előjelekből már sejtettük, hogy nem lehet messze az orosz hadsereg átvonulása. Október 25.-én szerdán már egészen csöndes volt a község és csupán a református templom előtti téren tanyázott két német katonai autó és a toronyban volt fennt egy távcsövekkel felszerelt német figyelő őrs. A templom bejáratnál egy német főhadnagy volt és hallgatta a templom tornyából élőszóval leadott jelentéseket.

Egy másik tiszt, egy hadnagy a lelkésszel beszélgetett. A község lakosai már délfelé mind házaikba vonultak és az utcán csak elvétve lehetett látni egy egy idegesen siető polgári lakost. A lelkésszel beszélgető hadnagy egyenesen „bűnös könnyelműségnek” minősítette az itt maradást, de különösen azt, hogy legalább a családját nem küldte túl a Tiszán. Ezen azonban már nem lehetett segíteni. Közben a percek félelmetesen teltek. Már déli 12 óra volt. Végig a községet 2 kilométer hosszúságban átszelő útmentén nem volt más látható csak a németek két gépkocsija. Mintha csakugyan mindenki elmenekült volna. Délután 1 órakor elbúcsúzott a német hadnagy utoljára egy pár tanácsot adva. Háromnegyed kettőkor jelentette a toronyban levő őrség, hogy a szomszédos Pátyod község Porcsalma felöli végén egyes orosz katonák tűntek fel. A kerítés mellől szívdobogva hallgattam a jelentést.

Kevés idő múlva ismét hangzott a jelentés, hogy zászlóalja erősségű csapat hagyta el Pá-

tyod községet. Ekkor a templom bejáratánál álló főhadnagy kiadta a parancsot, visszavonulni 11 kilométerre. Az egyik autó azonban nem akart begyúlni s erre hirtelen egy géppuskát állíttatott fel a vezénylő tiszt Pátyod felé csővel. Nyilván az volt a cél, hogy addig akadályozni az átvonulást, míg az autót megjavítják. Végre sikerült begyújtani s a figyelő

őrs elhagyta a községet s vele együtt az utolsó katona is kivonult. A bizonytalanság és nincs mit tagadni rajta, a félelem érzése szál ta meg szíveket. Mi lesz velünk? Mi fog tör-ténni? S mindennél jobban zúgott most is „Urak, papok szaladjatok!” De mi itt maradtunk.

Mindkét egyház lelkésze és családja. Csak rövid, néhány perc lehet már hátra és meg fog történni amit hónapokon keresztül tudtunk már, hogy bekövetkezik, de hogy ez, hogyan fog megtörténni, arról csak „rémtörténeteink” voltak, amiket másoktól hallottunk, de va-lódiságukról meggyőződni nem tudhattunk. A község végénél egy figyelő volt felállítva, hogy jelentse, ha a község határába érkeznek a vörös hadsereg csapatai. Fél három órakor kaptam az üzenetet, hogy menjünk a község végére fogadni az orosz bevonuló csapatot.

A község néhány férfi lakosával együtt a két lelkész, a gyógyszerész mentünk ki a bevonulók elé, akiket a görög katholikus lelkész orosz nyelven köszöntött és védelmet kért a község lakosai számára. A parancsnok, ki őrnagyi rangot viselt, a legmegnyugtatóbb kijelentéseket tette és kijelentette, hogy senkinek a haja szála sem fog meggörbülni s hogy maradjon mindenki nyugodtan a lakásában. A mintegy zászlóalj erősségű csapat a legnagyobb rendben vonult át a községen és ment tovább Szatmárököritó felé. Ezek részéről tehát valóban semmi bántódása nem esett senkinek. Az este leszál tával azonban a reguláris csapatokat követő főleg román nemzetiségű katonák ellepték község házait és bizony, bár emberéletben nem esett kár, mindenféle elképzelhető módon zaklatták a lakosságot, süttettek, főzettek, s minden kezük ügyébe eső élelmiszert elszedtek, s akinél megtalálták

– 356 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

a személyes kobozásoknál elvették az óráját, ékszerét s egyéb használati tárgyait, de külö-

nös előszeretettel az órák, borotvák zsebkések és egyéb használati tárgyak után kutattak.

Hozzátartozik a történethez az is, hogy az átvonulást megelőző kedden, hétfőn és vasárnapon a magyar és német robbantó különítmények felrobbantották a telefonoszlopokat, a templommal majdnem szemben lévő nagy uradalmi magtárt, a vasúti síneket és a községben levő két hengermalmot. A robbantások megrongálták a templom üveg ablakait is és a tanítói lakások néhány ablakát is. A lelkész családja egyik kertalatti házban nyert oltalmat.

A lelkészlakon a lelkész maradt egyedül. A szerdáról csütörtökre virradó éjszaka nagyon nehéz volt. E kötelékeikből kivált egyes katonák egész éjszaka egyik a másik után hármas négyes csoportokban dúlták a lelkészlakást, ami vihető volt elvitték. A két tanítói család is itt maradt. A kántortanító a szomszédos és az országúttól három kilométerre eső Rápolt községben helyezte el családját és a könnyebben átszállítható ingóságait.

A másik tanító család pedig az egyik kertaljasi házban talált és nyert menedéket. Vég-re megvirradt. Csütörtökön játszódott le azonban a legszomorúbb része a megszál ásnak.

A község cigány lakosai és sajnos más lakosok, is az átvonuló katonák által nemcsak nem akadályozva, hanem inkább bátorítva hozzáfogtak az elmenekült földbirtokosok lakásainak a kifosztásához sokkal nagyobb károkat okozva a csak enni, innivaló után és kisebb használati tárgyak után kutató átvonuló katonáknál. Az átvonuló katonaság magával vitte a községben felelhető összes lovakat is. Csak azok a nagyon kevesek tudták megmenteni lovaikat, akik kinn a mezőkön rejtőztek heteken által és éjt napot ott töltöttek rejtekhelyeiken. A község nappal továbbra is szinte lakatlannak látszott, mindenki a saját otthonában tartózkodott, hogy védje, amennyire ez lehetett, házát és családját. A lakóházakat becsukni nem volt tanácsos, mert ahol becsukott ajtóra találtak, ott azonnal kész volt a vád, hogy valamit rejtegetnek s bezárt ajtókat egyszerűen betörték. Az első négy nap bizony sűrű

zaklatások közt telt el. Személyi bántalmazás azonban nem történt. Vasárnap, október 29.-

én volt a legnagyobb átvonulás községünkön. Kora reggeltől egészen estig szakadatlanul vonultak az ágyús és aknavetős alakulatok. Ez alkalommal történt, hogy a református lelkész lakba a magas folyosóra felugratott egy orosz lovas és lóháton lovagolt be lelkészi lakásba két fegyveres gyalogos katonával, pálinkát követeltek és erőszakoskodtak s végül is egy üres üveget nyomtak a lelkész kezébe, hogy azt töltse meg szesszel. Végre arra kérte őket a lelkész, hogy jöj enek a patikába s ott lesz szesz. Erre ráállottak, de a patikában orosz tisztek voltak s erre a három katona kereket oldott. Ezen az egy vasárnapon nem tudtunk Istentiszteletet sem tartani, nem mintha ebben akadályoztak volna, hanem azért mert egész napon úgy megvolt szál va templom környéke, hogy még csak remény sem volt rá, hogy valaki kimerészkedjék az utcára. Október 31.-én már ünnepre szóltak a harangok, de az Istentiszteletet nem e templomban, hanem a hívek kívánságára egy üres lakószobában tartottuk meg az egyik félre eső utcában. November 5.-én már a templomban gyűltünk össze, de még nem nagy számban. Azóta is zavartalanul megtartjuk úgy a hétköznapi, mint ünnepi istentiszteleteinket. A tanítás október 15.-től november 15.-ig szünetelt. November 15. óta, a tüzelőfa hiány miatt ugyan csak két tanteremben, folyik megszakítás nél-kül a tanítás. Most már csak a községben elhelyezett juhokat őrző két orosz katona van itt.

A lakosság pedig ál andóan fuvarban van, szállítják a terményt Csengerbe, a közraktá-

– 357 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

rakból, az elment uradalmakból, meg amit a község lakosainak is be kell szolgáltatni.

A megszál ás alatt szenvedett károsodást így lehet összefoglalni. A robbantó különítmé-

nyek felrobbantották a vasúti síneket, vasúti és közlekedési hidakat, a két hengermalmot, a cséplőgépek legnagyobb részét, traktorokat, egy nagy uradalmi magtárt, telefon oszlopokat. E robbantások alkalmával sok lakóház ablaka betört, sőt a templom és tanítói lakások ablakai is. A templom ablakait már meg is csináltattuk. A visszavonuló katonaság elvitt az itthagyott lakásokból sok értékes ingóságot, kocsikat és gépeket. A megszál áskor elvitték a gazdálkodó lakosság majdnem teljes lóállományát és sok fogatos járművet, szerszámokat, minek következtében az őszi betakarítási és vetési gazdasági munkák nem voltak elvégezhetők. Különösen nagy károsodás érte a lakosságot, azáltal hogy az igavonó ál atait elvitték, mert nem csak hogy igen értékes lóállományát vesztette el, hanem vetni sem tudott.

Az egyházi és iskolai fontos irattári anyag, anyakönyvek, fontosabb egyházi okmányok, iskolai naplók, klenódiumok úgyszólván teljes épségben megmaradtak. Csupán egy darab nagy fekete úrasztali terítő veszett el.

Az egyházi tisztviselők közü1 a legnagyobb károsodás a lelkipásztort érte. Pénzértékben ma fel sem becsülhető veszteségei a következők: a csak ünnepeken használt új palást, négy teljes rend ruha, alsó ruhák, felsége és gyermekei több rendbeli alsó és felső ruhája.

Értékes zsebóra, egy asztali óra, sok ágynemű (paplanok, párnák, ágyhuzatok, fehérneműek). Bútorait megrongálták, bőr és más bútorhuzatokat lefejtették, és sok sok kisebb nagyobb háztartási cikkek, könyvek pusztultak el. Elvitték lovait (2 lovát és egy csikót) egy tiszta új fedeles gumiabroncsos kocsit, 2 pár lószerszámot, 20 drb zsákot. Az átvonuló katonai alakulatok felétették az egész évi lóhere termést (kb. 120 mázsát) elvitték az egész zab és árpatermését (kb. 25 mázsa súlyban). A kántortanítónak elvittek, illetve leöltek 2

drb., nagy sertését és több kisebb háztartási tárgya is elveszett. A másik tanító családtól könyveket és több rend férfi és női ruhát vittek el. Általában a község minden lakosát ért több kisebb károsodás. Meg kell emlékezni arról is, hogy akadtak olyanok is, akiktől nem vittek el semmit, hanem vittek nekik. Ami végül az egyházi életet illeti, meg kell ál apítani, hogy az átvonuló vörös hadsereg soha semmiben sem akadályozta sem a val ás szabad gyakorlását, sem felekezeti iskolák működését, sőt ellenkezőleg a legelső amit közhírré tétetett az volt, hogy minden hitfelekezet szabadon gyakorolhatja val ását.

Porcsalma, 1945. február 1.

Varga Ferenc

református lelkipásztor

– 358 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Rápolt

Az egész gyülekezetet a meneküléssel tökéletesen felkavarva, riadt várakozás ülte meg.

Napokon keresztül jöttek a hírek, az oroszok közel járnak. A „megye” tisztviselői kara a bombázott Szatmárnémetiből, élén számvevőségével, tűzoltóságával csaknem teljes számban Rápoltra menekült. Innen jártak be autóval, míg lehetett megyei életet élni Szatmárra.

Naponkénti hazajövetelük az egész községet felkavarta. Elbeszélhetetlen az oroszok bánás-módja, mondották. Közben magam láttam a megyei vezetők között a tökéletes széthúzást.

Autó jutott -egy teljes személyautó- az alispánnak. A főtanácsosoknak s tanácsosoknak két-két családonként egy. A kisebb tisztviselők teher autókra rakodhattak csekélyke po-dgyásszal. Rendelkezéseket mutogattak, rémítettek, kapacitáltak mindenkit menjünk.

A miértre volt bőséges válaszuk, de a hogyanra már alig alig tudtak válaszolni, a hova kérdésre a Tiszántúlt mondva teljes bizonytalanság uralkodott.

Október 24.-én délután a körjegyző doboltat. Ij edten szaladok ki irodámból, miről van szó? Meneküljön mindenki szekérrel, sok jószággal, sok élelemmel. Sietve mentem a bíróhoz s mondottam miféle intézkedés ez. Jól láthatta s közelről számtalanszor hal hatta, hogy az autóval bíró megyei urak, tűzoltó tisztek, ide jött újságírók hiába volt autójuk, nem tudták mit is kezdjenek, mentek azt sem tudták hogy hova. Szaladtak, mert sok ember szaladt. Ezt meg kell akadályozni. A gyülekezetet nem zavarhatjuk bele a jól látott bizonytalanságba. Meddig lehet menni még a legjobb lovas szekérrel is? Együtt bejártunk minden házat a bíróval s megnyugtatva mindenkit elértük azt, hogy senki el nem menekült.

Október 25.-én reggel zsúfolva a templom. A gyülekezet könnyes szemmel ének-

li a 116. dicséretet. Nyugodt lélekkel széled széjjel, hogy délutánra ismét együtt legyen.

A munka nem megy, alig várják a harangszót, siet mindenki a templom felé, hogy utánna a fél délutánt s estét együtt beszélje át. Délután 6 órakor magam is, mint mindig ál andóan köztük lévén ott beszélgettem még a falu közepén. Egyszerre ij edt hang kiált. Itt vannak az oroszok. Siettünk a hang irányába s akkora a falunak Porcsalma felől jövő országútján bezuhan egy század gépfegyveres orosz rádiós különítmény. Sietve szál ást kérnek. A né-

metek még alig 3 kilométerre Szatmárököritón vannak. Mi lesz most itt? Úgy helyezzük el őket hirtelen támadt ötlet szerint a bírával, hogy az iskolát templomot s paróchiát a szál-láskörleten kívül hagyjuk. Amint az elszál ásolás megtörtént néhány orosz lézengő katona széjjel szalad a faluban. A lelkészi lakásra is betéved hat. Én magam az elszál ásolással a lelkek megnyugtatásával a parancsnok megismerésével s parancsok átvételével voltam házamon kívül elfoglalva. Lakásomban négy asszony, három karon ülő kis gyermek, két leány, s egyetlen ide menekült férfi volt. Félve nyitottak ajtót a zörgetésre bejöttek, amint családom elmondja a tejet kérve leültek. Közben engem már értesítettek, hogy nálam is bent vannak az oroszok. Siettem tolmáccsal hozzájuk hazafele. Útközben amint a templomhoz vezető úthoz értem a németek rálőttek a templomra aknával. Általában elkezdték lőni a falut. Az oroszok gyorsan összeverődtek a szál áskörletben. Családom az óvóhelyen keresett menedéket. Az akna a templom mellett levő házat érte s a falu szélén levő háza-

– 359 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

kat. Két orosz vesztette életét, több civil könnyebben megsebesült. A templomot semmi baj nem érte, lelkészi lakáson semmi károsodás nem történt. A gyülekezetben is kevés.

A beérkezett század még az éjjel két órakor visszavonult. Azóta sorkatonaságot Rápolton nem láttunk.

November hónap elején jött a falun keresztül két orosz kapitány. Denaturált szeszt kerestek. Minthogy mindenki tudta, hogy mesterségesen táplált fiam táplálásához nálam található, hozzám küldték. Tolmácsot keresve kérésüket teljesítettem. Adtam nekiek 2 deci litert. Boldogan vették el. Hálálkodva távoztak s távozáskor roppant csodálkozásomra nekem kezet csókoltak. Így az egyházmegyében egyetlen pap vagyok, akit ilyen csoda ért.

Mind a mai napig semmi összeütközésünk velük nincsen. A gyülekezeti élet még a

következő héten a szokott mederben megindult. S teljes nyugalommal folyik.

Kiál va minden kísértést, ide ugyan naponként tömegével menekültek, naponként

innen tömegével menekültek, sikerült elérni, hogy egyetlen rápolti el nem menekült, az ide jötteket szeretettel fogadta, áldáskívánással útnak engedte. Lelkipásztora, tanítónője helyben maradt.

Rápolt, 1946. március 26.

Szalacsi József

református lelkipásztor

Sonkád

Egyházközségem katonai megszál ása 1944. évi október hó 26.-án reggel 7 órakor történt.

Ezt megelőzte a német utóvéd csapatok gyönge védelmi harca, mely 23.-án délutántól, éjfél után 2 óráig tartott. Ekkor a védők a Túr csatorna védelmi töltésénél levő ál ásaikat feladták és Kisar felé elvonult főcsapataik után nyomultak. Így történt, hogy utcai harcokra községünkben sor nem került, mert a tüzérségi párbaj községünk felett, míg a gépfegyver harc, községünkön kívül a temetői oldalon, az új sor mellett folyt le. Lövedékek becsapó-

dása is ezen az oldalon volt észlelhető, de csak kézi fegyverből s ezek jelentékeny károsodást nem idéztek elő. Egyetlen tüzérségi lövedék csapódott be egy kertbe, a paróchia 5-ik szomszédjának telkén, de ez sem okozott semmi kárt. A lakosság az egész időt óvóhelyein töltötte, melyet idejében sikerült elfoglalnia s így Istennek legyen hála emberélet sem esett áldozatul.

Lelkész és tanítók családjaikkal együtt helyükön maradtak. Istentiszteletek rendben megtartattak. Egy vasárnap és okt. 31-ike kivételével, sőt a megszál ás első napján harangszó nélkül temetést is végeztem zavartalanul. Reformáció emlékünnepi úrvacsorázás bor hiány miatt is elmaradt.

Az iskolai tanítás október 12.-től november hó 5.-ig szünetelt, az iskolai tantermek katonai célra való lefoglalása miatt. Azóta a tanítás zavartalanul folyik a mai napig.

– 360 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

A katonai megszál ás után a lakosság sok anyagi kárt szenvedett, egyes csapatrészek ló és szekér rekvirálása miatt. Alig maradt a faluban igás ló és szekér, a javát mind elvitték s helyettük csak sérült és beteg lovakat hagytak, ahol hagytak. Házakban kisebb fosztogatások, órák, ékszerek, ruhaneműek, lábbelik, főleg csizmák elvétele is történtek, de nők meggyalázása községemben tudomásom szerint nem fordult elő.

Egyházközségemnek tehát közvetlenül a katonai megszál ásból anyagi kára nem ke-

letkezett, de közvetve, vagyis a zsidók internálása miatt 6000 db. tető cserép, melyet a templomunk fedése céljára egy tiszabecsi zsidó kereskedőnél még 1943. év őszén rendeltünk, mai napig leszállítatlanul maradt. Ugyanis a kereskedőt internálták, mai napig sem adott életjelt magáról s így a cserép árába lefizetett 1200.-pengőig károsodott itten egyház-községünk.

Másik várható károsodásunk az egyházi irattárban a pótolhatatlan anyakönyveknek, díjleveleknek a politikai hatóság intézkedése folytán biztonságba helyezés és hátországba való szállítás végett a kölcsei jegyző útján elküldése, amelyeknek sorsáról mai napig sem tudunk semmi bizonyosat, hogy hova vitettek és hol őriztetnének? Jegyzőnk ugyanis még nem érkezett vissza a menekülésből. Klenódiumokat, egyéb irattári anyagot itthon magam helyeztem biztonságba s azok meg is vannak sértetlenül s amiket legjobban féltettem és őrizgettem, esetleg éppen azok vesznek oda áldozatául a háborúnak.

Sonkád, 1945. április 24.

Kocsis Kálmán

református lelkész

Szamosangyalos

Isten iránti mélységes hálával jelentem, hogy élek – szolgálatomat megszakítás nélkül vé-

geztem és végzem. Soha senki nem akadályozott annak végzésében. Tisztelettel jelentem azt is, hogy vidékünkről egy lelkipásztor sem menekült el. Legközelebbi – akiről hallottam, hogy elmenekült, az Esperes Úr Kömörőből – és a fülpösi meg fülpösdaróci kollégák.

Jelentem, hogy egyházunkat a ki- és bevonulás alatt károsodás nem érte. Megpró-

báltatáson és károsodáson az egyház tagjai közül többen mentek át, de életben maradtunk mindnyájan. Elmenekült egyházunkból: dr. Galgóczy Árpád nyugalmazott főszolgabíró és földbirtokos, akinek házán és földjén kívül mindene elveszett. (Mint minden menekültnek.)

Súlyosabb megpróbáltatáson a lelkipásztor esett át. Röviden ez történt vele: 1944. októ-

ber 29.-én délután 3 órakor 5 fegyveres orosz katona jött hozzá és bort követelt. Mivel volt egy kevés ecetes borom – adtam. (A javát előre elosztogattam.) Reggel 8 óráig ál andó életveszedelemben voltam közöttük egyedül, de nem féltem. Boldogan éltem át a zsoltáros ki-rál yal az Úr vigyázását a halál árnyékának völgyében. Egyedül Övé a hála és dicsőség érte.

– 361 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Másik még nagyobb megpróbáltatásom, hogy leányom (kettő) tudtam nélkül elmene-

kültek Mátészalkáról a sógornőmmel, s nem tudunk róluk semmit.

Jelentem, hogy iskolánkban már a tanítás folyik rendesen, de kevés növendékkel (cipő

és ruha hiány miatt.) Egyik tanítónk (Gál Mihály) ugyan, mint katona távol van, de az itthon levő helyettesíti.

Ésaiás 64 és I. János 4. v. átolvastam, átéltem és áment mondok rá.

Szamosangyalos, 1945. január 10.

Nemes Imre

református lelkipásztor

Szamosbecs

1944. szeptember 9-től kezdve, mikor az első Sztalin-gyertya feltűnt a falu határában, a minden este 8 óra néhány perckor megismétlődő bombázások tartják izgalomban és ré-

mületben a lakosságot, úgyhogy némelyek ágyneműt is vívén magukkal, a határban töltik az éjszakát.

Szatmár bombázása a hónap közepén 3 egymásutáni estén idelátszik, s a keletkezett tüzek kísérteties látványt nyújtanak.

Szeptember 30-án Romániából visszavonuló német tüzérség szál ásolja be magát a faluba 2 ágyúval (kettő a Kárpátokban maradt). 140 ember, 130 ló. Fegyelem jóformán semmi. Tivornyáznak, néha lövöldöznek éjszakánként. Sokszor részegre itták magukat, egy ilyen alkalommal, éjnek idején félreverik harangjainkat. Nagy fölháborodással összefut az egész falu, mindenki tűzre, vagy más egyéb rosszra gondol, és mikor az a gyanú látszik valószínűnek, hogy parancsnokuk is köztük volt, mindenki nyugovóra tér. Ezután is több-ször megismétlik az éjszakai harangozást, de most már senkise keresi a tettest, részben a félelem miatt is. Híre terjengnek ugyanis rablási szándékukról, de ezek nem bizonyulnak valósnak. Részeg ál apotban maguk a katonák beszélnek gyújtogatásról és fosztogatásról ahol visszavonulnak, s nagy a megkönnyebbülés, mikor október 17-én egyik óráról a má-

sikra elmennek.

Október 19-én újból német katonák szál ásolnak be. Intelligensebbek, mint az előző-

ek, teherautókon jönnek, benzint hoznak, s viszik naponként a visszavonuló csapat részé-

re, állítólag Csapig.

Október 23-án hernyótalpas légelhárító ágyúkkal (állítólag 10 darab), s mintegy 60-65

teherautóval a fél falut megszál ják visszavonuló német katonák. Egy éjszakát töltenek a faluban (ekkor eltűnik az úrasztali asztalterítő), s másnap délelőtt elmegy az egész csoport.

Utolsónak a parancsnokuk, egy hadnagy személyautóval, ekkor már egészen közelről hal-latszik az ágyúszó, állítólag Szatmárra innen vannak az oroszok csapatok.

Október 25-én reggel 6 és fél 7 közt felrobbantják az aláaknázott csengeri hidat, s délután 2 óra tájban megjelennek a község határában az első orosz csaptok. Két irányból közelednek a falu felé, s egyrészük ellenséget sejtvén a másik csapatban, lövöldözni kezd,

– 362 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

amitől emezek megijedvén, fedezéket kerestek árokban, tengeriben és a falu lakosai közt, gyanítva a lövöldözőt, ingerülten támadnak a falu szélére kivonuló lakosságra, akik fogadásukra siettek elébük. A félreértés nemsokára kiderül, s mintegy fél órai itt tartózkodás után, ál andóan bort és pálinkát követelve (ide is már részegen érkeztek) az utánuk érkező, még nagyobb tömegű csapattal és lovascsapattal a szomszéd faluba, Tatárfalvára mennek.

Másnap reggel visszaszállingóznak, útjuk célja állítólag Szatmár, közben magukkal vittek a községből 7 darab lovat (előzőleg már a németek is elvittek kettő).

Ezután többször jött a faluba 2-3 orosz katona, de el átásukon kívül semmiféle kü-

lönösebb követeléssel elő nem állottak, mindig indokolatlannak bizonyult a tőlük való félelem és rettegés.

Az egyház belhivatalnokai (lelkipásztor, tanító) helyükön maradtak. Az egyházat – az előbb említett úrasztali terítő eltűnésén kívül – egyéb anyagi károsodás nem érte. Az istentiszteletek megszakítás nélkül folytak. Hadszíntér a község nem volt, a levéltárak, úrasztali szent edények épségben maradtak.

1946. január 9.

Hadady István

lelkipásztor

Szamosdob

Szamosdobi református egyházunkra illetőleg tisztelettel bejelentem, hogy anyagi étékek tekintetében mondhatni semmi anyagi károsodást nem szenvedett.

Ez talán annak is tudható be, hogy bőven volt lehetőség arra, hogy az átvonuló katonai erők vágyukat a saját magam és népünk anyagi javainak minél teljesebb kizsákmányolása árán kielégíthették.

Mindezen nagymérvű anyagi leromlás mellett is azonban – Istené érte a dicsőség! –

élünk, és magam, mint házam népe és egész gyülekezetünk népe ezen megpróbáltatást ez ideig Istenben való megnyugvással vészeltük át.

Ehhez kérjük jó Istenünk megsegítő kegyelmét továbbra is! Isten légyen velünk!

Mély tiszteletem kifejezésével vagyok alázatos szolgája.

Szamosdob, 1944. december 29.

Bara József

lelkipásztor

– 363 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Szamoskér

A károkat a következőkben jelentem. A károk október 27-31-i árak szerint vannak

becsülve.

Egyház kára:

összes almakára: 1200 pengő értékben. Irattárban, klenódiumokban, iskolák felszerelésében kár nem esett. Épületekben sem.

Kocsis János lelkész kára: 2 ló szerszámokkal, 2 kocsi, 1 szekér meghiányosítva, 16 szekér széna, 2 darab hízó, 8 mázsa zab, apróbb gazdasági felszerelések, ruhaneműek, baromfiak, liszt, lekvár, gyümölcs, befőtt stb. 25.000 pengő értékben.

Illyés Zoltán kántortanító kára: 2600 pengő értékben.

Lőrinc Mihály tanító kára: 1800 pengő értékben.

A gyülekezet (község) tagjainak kára mindez ideig nem áll tisztán előttünk. Csupán lóállományban, amit csaknem teljesen elvittek, a kár félmillió pengőn becsülhető.

A többi kár felülmúlja a lóállományban szenvedett kárt. Tehát ha egymillió pengőre becsüljük a gyülekezet tagjainak kárát, inkább kisebbre becsüljük a kárt. A becslés megismétlem az 1944. évi október 27-31. közötti árak alapján értendő.

A helyi események krónikája a következőkben foglalható össze: Szamoskérre

az első átvonuló gyalogos csapat október 27-én este érkezett. Egész éjjel tartott az átvonulás. Egy román tiszt szerint az első átvonulók egy hadosztálynyi létszámmal (27 ezer ember) románok voltak. Ezek még elég tisztességesen viselkedtek, eltekintve attól, hogy sem a tiszteknek, sem a legénységnek élelmi utánpótlásuk nem volt, s tapasztaltuk azonnal mit jelent egy éhes hadosztály átvonulása. A tisztek lovon, és ami feltűnő volt, kocsin utaztak. Aztán kevesen, talán a legnagyobb rendűek. Ruhá-

juk nem volt olyan hiányos, ahogy a hívek előre jelezték. Fegyverzetük, muníciójuk azonban annál bőségesebb. Másnap délelőtt, október 28-án román lovasság jelent

meg. Elcsigázott lovaikat a falu lóállományával pótolták. Egyszerre 108 darab lovat szedtek el, a falu legszebb és legjobb lovait. Agyonhajszolt, részben beteg lovakat, főként mokány lovakat hagytak az elvittek helyett, de csak azért, hogy a gazdák megy-gyógyítsák, feljavítsák, kipihentessék – dolgozni kevéssel lehetett – aztán három hét múlva összeszedték az utolsóig, és gyűjtőhelyekre vitték. Ugyanez történt az ökrökkel – ilyen fogatunk alig volt 1-2. Október 28-án este érkezett a 2. nagy átvonuló csapat. Ezek a románok voltak, ismét lehetett egy hadosztály. Ezek itt megháltak, kenyeret, sertést, baromfit rekviráltak. Minden lakásban és udvaron katonakonyha.

Feltűnő volt, hogy élelmet ezek sem hoztak, de boros hordókkal megrakott szeke-

reikről vederrel hordta a bort a legénység. Az udvarok, csűrök, házak katonákkal, lovakkal, szekerekkel megrakva. Ez a csapat főként szekerekre és szerszámokra ve-

– 364 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

tett szemet, tehát a lovak után a szekerek és szerszámok összeszedése következett.

Kopott, elhasznált főként romániai faszekerek maradtak. Itt is óriási kár érte a falut.

Csak a földbe és trágyába elrejtett szekerek maradtak meg. Október 29-én vasárnap jelentek meg nagy tömeggel az oroszok. A kép ugyanaz, mint előbb. Lovak, szekerek, szerszámok elvitele, kenyér, élelem, hús, főként szesz követelése. A helyzetünk egyre súlyosbodott, mert a malmokat a németek felrobbantották, lisztkészlet nem

volt bőséges a faluban. Ami volt, azt az asszonyok hamar felsütötték, vagy ami ke-vés lisztet hoztak, felsüttették. Kenyér és liszt úgy kiürült, hogy volt olyan család, a saját családom is ezek közé tartozott, hogy 2-3 hétig nem volt kenyere. A falu ösz-szetartása azonban itt mutatkozott meg, ott ahol volt mégis elrejtett készlet, segítették azokat, akiknek nem volt. Az oroszok megtetézték a bajokat házkutatásokkal,

minden értékes ruha, ékszer, pénz, lábbeli, fehérnemű elkobzásával, a nők szemér-metlen vadászatával. Igen sok leány a határban a kórókukkokban vagy az udvaron

levő szalmakazlak tetejébe vágott árkokban tartózkodott. Állatiságuknak így alig 1-2

esett áldozatul. Aki azonban nem volt szerencsés, 5-6-10-12 katona állatiságát kellett elszenvednie. Az oroszokkal jött román katonák sem voltak különbek. Igen sok esetben a férfiak ölre mentek és verekedéssel védték meg a nőket. De volt eset, hogy nők miatt orosz és román katonák lövöldöztek egymásra. A leg- kritikusabb ez az

október 29-iki vasárnap éjszaka volt. Részeg katonák jártak házról házra, és mindent felforgattak, sok helyen összetörtek. Idős és fiatal férfiakat és nőket inzultáltak.

A következő napokon vagy két hétig tartott az átvonulás. Tömérdek harckocsi, mo-

torosított ágyú, vöröskeresztes autó, és katonaság vonult át a falun. Fegyver és német katona után kutatva folytatták a harácsolást. Leginkább egy hadtest vonult ár rajtunk így. De legnehezebb volt a lakosságnak a lógó katonák harácsolása. Ezek a haza szök-ni készülők civil ruhák, értékes holmik és pénz után kutattak. Volt olyan ház, ahol az asszony nyakából 5000 pengőt vittek el. Aranygyűrű, karóra, ékszer hamar cserélt gazdát. Mindezt azzal indokolták, hogy ugyanúgy jártak el a német és magyar katonák Oroszországban. A lakásokat eltetvezték, az udvarokat úgy bepiszkították, hogy a mi tisztasághoz szokott népünk iszonyodással telt el. El kell ismerni, hogy voltak közöttük jóérzésű, művelt orosz és román tisztek. De a tömegek garázdálkodását,

amit elítéltek, nem tudták megakadályozni. Csakhamar megjelentek a szovjet bank-

jegyek minden következményükkel. Feltűntek a zsidók, akik sem nem tanultak, sem

nem felejtettek. Így néz ki a kifosztott falu: jószágállomány, szekér, szerszám, pénz és anyagi erők nélkül a megmunkálatlan földek felé. Emberileg alig van remény a

gazdasági élet megindításához.

A belhivatalnokok személyében és családjában erkölcsi sérelem nem esett. Ha

baj fenyegetett, tömegestől jelentek meg erős férfiak, s jelenlétük távol tartott tőlünk esetleges bántalmazásokat. A falu hűsége ezekben a sorsdöntő napokban fényesen

kiállotta a próbát. Az egyházközségben a normális állapotok hamar visszaállottak.

A vezetők: lelkész, tanítók együtt szenvedtek a néppel, és vészelték át a végzetes napokat. Csak 2 vasárnap nem volt istentisztelet, október utolsó és november első va-sárnapján. Az iskolák már november közepén folytatták működésüket. Az egyházi

– 365 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

adó 70%-a befolyt. Helyi javadalmat mindenki megkapta. Anyagiakban és lelkileg

sokat szenvedtünk. Emberéletben kár nem esett.

Szamoskér, 1945. február 27.

Kocsis János

református lelkipásztor

Szamossályi

Az 1944. év vége és a folyó év, mint hatodik háborús esztendő Magyarországra és népére is el-hozta a háborúval járó megpróbáltatások és szenvedések mérhetetlen sokaságát. Azt hiszem, nincs ennek az országnak olyan elszigetelt, vagy elrejtett legkisebb zuga, amely ha kisebb nagyobb mértékben is, de meg nem ismerkedett volna egészen közelről a háború testi és lelki rombolásaival. Ez az egyetemes háborús rombolás természetesen nem kímélte Krisztus földi anyaszentegyházát sem. Majd még csak később fog kiderülni, hogy az Úrnak egyes gyüle-kezetekbe tömörült kisebb nagyobb nyája milyen mértékben érezte meg Istennek a háború viharában megmutatkozó ítéletes kezét, vagy éppen érdemtelenül megmentő kegyelmét.

Alulírott lelkipásztor Isten iránt soha el nem múló hálával számolhat be arról, hogy a lelki vezetése alatt álló Szamossályi reformátusgyülekezetet sem egyéneiben, sem a maga összességében nem érte számottevő, vagy külön kiemelkedő akár lelki, akár anyagi megpró-

báltatás.

A községet egy ízben, 1944. szeptember 5-én este fél 9 órakor elkezdődő s egy óráig tartó légitámadás érte. Istennek hála, sem emberben, sem épületben sem más anyagban veszteség nem volt. A bombák nagy része külső területekre hullottak vagy pedig célt tévesztettek. Nagy volt azonban a támadás erkölcsi, illetve lélektani hatása.

E támadást követőleg azután a visszavonuló német haderő egyes részei szál ásolta be magát községünkbe hosszabb-rövidebb időre egészen a Vörös Hadseregnek 1944. októ-

ber 25-én történő bevonulásáig. A német haderő községünkbe állomásozó részei termé-

szetesen beszál ásolás céljára igénybe vette, illetve lefoglalta iskolánk mind két tantermét.

Az úgynevezett „nagy iskola” tantermében, ahol már a padok amúgy is régiek és elhasznált ál apotban lévők voltak, néhány pad teljesen összetört. A másik úgynevezett „új iskola” udvarán lévő fáskamarát katonai konyha számára vették igénybe, s mert a „konyhát” az ajtón bevinni nem tudták, kivágták annak falát. A Vörös Hadsereg körülbelül zászlóaljnyi része községünkön csak átvonult. Tudomásom szerint két atyánkfiának csizmáját húzták le s cserélték ki.

Egyéb kárval ás sem egyházunkat, sem annak egyes tagjait nem érte.

Szamossályi, 1945. április 20.

Csörömbey Zoltán

református lelkipásztor

– 366 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Szamostatárfalva

Az 1944. év szeptember elején a terror bombázás alkalmával Szamostatárfalva és környé-

kére bomba nem esett, az csupán a lakosság körében félelmet gerjesztett. Október havában a visszavonuló német csapatok tanyáztak huzamosabb ideig itt, de nagyon udvariasan viselkedtek, semmi kárt nem szenvedett tőlük sem a lakosság, sem az egyház. Utánuk októ-

ber 25-én átvonult egy orosz csapat, másnap pedig ugyanaz visszajött, talán azért, mivel a Szamoson nem tudott átkelni. Ez a csapat elvitte a gazdáknak úgyszólván összes lovait (16 darabot), továbbá 2 ökröt, s szekereket. Ettől kezdve több átvonulás nem történt, mivel Szamostatárfalva nem esik a hadak útjába. Csupán csak egy alkalommal tartotta rettegésben a község lakosait 5 részeg katona (valószínűleg szökevény) egy éjszakán keresztül, de hál’ Istennek átéltük minden veszély nélkül.

A belhivatalnokok helyükön maradtak, nem menekültek el, az egyház és az iskola

semmiben kárt nem szenvedett.

A község lakosai közül elmenekült Dr. Madarassy Géza, aki az egyház főgondnoka

volt, akinek – mint az elmenekültekét általában – elszállíttatták összes ingóságát, termé-

nyét s jószágait.

Szamostatárfalva, 1946. március 16.

Csiszár Árpád

református lelkész

Szamosújlak

Püspök úrnak 1944. december 5-én kelt 4300/1944. számú körlevele 5. pontjának rendelkezésére hivatkozással hivatalosan jelentem, hogy Istennek legyen hála, a hadműveletek alatt egyházközségem és belhivatalnokai semmiféle kárt sem szenvedtek, semmiféle bántalom nem érte őket sem erkölcsi, sem anyagi vonatkozásban.

Az istentiszteletek, s általában az egyházi ügyek mind zavartalanul folytak és folynak mind máig.

Szamosújlak, 1945. április 19.

Bakó Péter

református lelkipásztor

– 367 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Szatmár

Az átélt rettenetes bombázások és az ezekkel járó izgalmak, valamint a menekülésszerű

költözködés után még csak most jutottam abba a helyzetbe, hogy jelentést tegyek Fő-

tiszteletűségednek arról a gonosz rombolásról és pusztításról, melyet a szeptemberben 17. 18. 19. és 20-iki terrortámadások végeztek, romhalmazzá téve szépen fejlődő városunkat és a mi egyházi épületeinket is, ezek között a nekünk annyira kedves Láncos-templomot, leánynevelőintézetünket, mind a két paróchiális épületünket, és erősen megrongálva fiú főgimnáziumunkat és a többi egyházi épületeket is. Valóban még ma is megdermedve nézi az ember ezeket a romokat, és tépelődve kérdezzük magunkban: vajon mikor épülnek fel ezek? A terrortámadások közül kettőt mi is itthon éltünk át, de a harmadik napon mi is kimenekültünk falura, én Óváriban a nővéremhez, özv.

Czibere Lászlónéhoz, Dr. Kiss Bertalan kollegám pedig Szamosdarára, Kovács Gyu-

la lelkipásztorunkhoz. Ezekről a helyekről járunk be naponként Szatmárra, végezni a szolgálatunkat. A paróchiákon tudniillik nincsen egyetlen egy szoba sem, amelynek ajtaja és ablaka volna, ahol meghúzódhatnánk. Mihelyt azonban tudunk valamelyes tűrhető lakást biztosítani, azonnal visszaköltözünk Szatmárra, mert felettébb fáradsá-

gos reggel bemenni a városba, és este kijönni falura különösen, mikor esik az eső. Most

– hála istennek – egy pár nap óta csend és nyugalom van a városban, és kezdenek már az emberek is visszatérni, hogy legalább az ép falú épületeket befedjék és megvédjék a további romlástól. Már mi is megkezdtük az egyházi épületeken a fedélzet helyrehozását, de bizony nagyon lassan halad a dolog, mert nincs ember. Most érkezett egy katonai munkáscsapat a városba, amely remélem, hogy segítségünkre lesz. Ha jó idő

lenne, egy pár hét alatt az épületeinket bizonyára befednék. Legnehezebb lesz a templom ideiglenes befedése, mert annak a tetőszerkezetét majdnem teljesen tönkretette a bomba. Már pedig erre is módot kell találnunk, hogy az orgonát és a belső berendezést megmentsük. Ami tőlünk telik, mindent megteszünk a romlások mielőbbi helyrehozása érdekében, és sikerülne is ez, csak lenne már biztonságosabb és nyugodtabb a helyzetünk. Úgy értesültem, hogy az utóbbi terrortámadások alkalmával a debreceni nagytemplom és a Kollégium épülete is megrongálódott. Teljesen együtt érzünk debreceni testvéreinkkel, és kérjük az Istent, hogy óvja meg őket is velünk együtt további megpróbáltatástól és csapástól.

Az istentiszteleteket a kültelki templomban tartjuk. Oda járnak híveink Isten igéjét hallgatni. Sajnos a régi szép gyülekezetünknek csak a töredéke van meg. A nagyobb ré-

sze a Szatmárhegyre és a szomszédos falvakba menekült, mert az itthoni lakás lakhatatlan. Remélem azonban, hogy mihelyst a lakásokat kijavítják, a híveink is visszatérnek otthonaikba. A hatóság igyekszik segítségére lenni a lakosságnak a romlások felépí-

tésében, hogy mire a kedvezőtlen, hideg idő bekövetkezik, minden családnak legyen 1-1 szobája, ahol meghúzódhatnak. Mi lelkészek is igyekezünk minden tőlünk telhetőt megtenni híveink érdekében, hogy helyzetüket könnyítsük és tűrhetővé tegyük. Sajnos,

– 368 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

az iskolákban szünetel a tanítás, és ennek a megkezdéséről mindaddig nem lehet szó, míg a használható épületeket rendbe nem hozatjuk.

Isten oltalmába ajánlva Főtiszteletűségedet és anyaszentegyházunkat, mély tiszteletem nyilvánítása mellett vagyok.

Szatmár, 1944. október 5.

Boros Jenő

lelkipásztor

Szatmárcseke

A hadműveletek közeledésének hatása alatt a község elöljárósága 1944. október 18-án kihirdette, hogy mindenki meneküljön aki tud, de erre senkit nem kényszerítenek. A lakosság között nagy nyugtalanság támadt. Sokan felkészültek az indulásra, de még többen az istenháza felé tekintettek, ahová minden reggel és délután 50-60 asszony gyűlt össze istentiszteletre, s aggódva kérdeztek, hogy én is elfogok-e menni, vagy itt maradok ve-lük? Én határozottan kijelentettem, hogy bármi történjék, maradni fogok, s őrhelyemet nem hagyom el. Megható volt a gyülekezet ragaszkodása, a szegényebb hívek közül egyesek meghívtak engem és családomat, hogy a bevonulás idejére menjünk hozzájuk, és ott várjuk be az eseményeket, mások egyszerű magyaros ruhákat ajánlottak fel, hogy abba öltözködjünk, de én kijelentettem, hogy nagyon köszönöm a szeretetnek ezt a megható megnyilvánulását, de a lelkészlakon rendes lelkészi ruhában fogom családommal együtt megvárni az eseményeket, s lelkészi jellegem egy percre sem fogom megtagadni, bármi történjék. A legnagyobb fejetlenség idején, október 18-án délután a templomban kihirdettem, hogy másnap reggel 6 órai kezdettel soron kívül ki fogom osztani az úrvacsorát azok részére, akiknek 19-én délelőtt 9 órájára katonai szolgálatra kellett bevonulni Fehérgyarmatra. 65 férfiú, többnyire levente részére osztottam ki csütörtöki napon az úrvacsorát reggeli szürkületben. Ennek meglett az a fontos következménye, hogy október 19-én csak a főjegyző és a körorvos menekült el községünkből. Október 22-én az egész gyülekezet ré-

szére úrvacsorát osztottam, s ez alkalommal 200 lélek járult a szent asztalhoz (1280 lelkes gyülekezetből).

A visszavonuló német csapatok október 24-én este 7 órakor érkeztek községünkbe, s itt a Túr nyugati töltésénél, a falutól 4 kilométernyire új védelmi vonalon helyezkedtek el. Ok-tóber 26-án este 6-7 óra között egy német üteg tüzelt a közeledő orosz csapatokra. Mindenki félt, hogy hadszíntérré válunk, aggodalmunkat ki is fejeztem a lelkészlakon szál áson levő

német hadnagy előtt, de Isten megóvott bennünket: este 9 órakor jött a további visszavonulási parancs, erre a németek a Tiszakóród-Szatmárcseke közötti Túr-hidat felrobbantották, s 3 óra alatt kivonultak a községből.

Az orosz hadsereg egységei csak október 27-én éjfél után vonultak be mintegy 300-400 katona községünkbe. A parancsnokság a lelkészlakon 3 szobában helyezkedett el, míg

– 369 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

a gyalogság egy része 3 iskolai tantermünkben rendezkedett be. 7 katonatiszt, több altiszt és közkatona volt hajnaltól kezdve napestig vendégünk, de kisebb anyagi káron kívül semmi bajunk nem történt. A tisztikar teljesen korrektül viselkedett. Engedélyükkel még a bevonulás reggelén, 9 órakor istentiszteletet tartottam. Nagy volt az öröm a gyülekezet tagjai között, mikor a harang szavát meghallották, s mintegy 60 felnőtt egyháztag - nagyobb részt asszonyok - jött fel az istenházába, nem törődve semmi veszél yel. Részt vett az istentiszteleten 3

orosz katona is. Azóta is minden nap kétszer van istentisztelet, házi istentiszteletet is tartunk.

Szatmárcsekén emberáldozata nem volt a megszál ásnak. Az egyházközség anyaköny-

vei, jegyzőkönyvei, klenódiumai hiánytalanul megvannak. (A megszálló orosz csapatok ok-tóber 27-én este 9 óra után mentek tovább községünkből.)

Iskolaügy:

A hadműveletek következtében a tanítás kárt szenvedett. Dávid József kántortanító, tartalékos hadnagy, aki az V-VI. osztályt tanította, szeptember 16-án bevonult katonai szolgá-

latra, s azóta ismeretlen helyen tartózkodik. Dr. Tukacs Jánosné Erdős Magdolna és Fekete Viktória tanítónők október 7-ig tanítottak, de az ál andó légi veszély miatt csak kevés gyermek járt fel. Október 11-én a közeledő hadműveletek miatt Fekete Viktória tanítónő szüleihez Mándra költözött, s azóta hívásra sem tért vissza állomáshelyére. Jelenleg Kocsordon tanít.A megszálás után november 28-án kezdődött meg újra a tanítás, az I-III. osztályban, özv. Penke Lajosné Kovács Ilona helyettes tanítónőt alkalmazta az egyház az elmenekült Fekete Viktória helyére.

A IV-VI. osztályban csak 1945. januárjában kezdődhetett meg a tanítás, mert Dr. Tu-kacsné Erdős Magdolna szülési szabadságon volt.

A konfirmációi oktatás folyik, vasárnapi iskolát is tartunk.

Iskolánk nem szenvedett nagyobb kárt, csupán 14 darab önműködő ablakroló,

1 mosdótál, Szatmár vármegye térképe, s néhány vezérkönyv tűnt el a megszál ás következtében.

Az egyház anyagi élete:

November 30-án az egyházi adófizetések újra megkezdődtek, s oly szép eredmény-

nyel, hogy az egyházközség lelkésze és tanítói járulékait december végéig rendezni tudta.

Karácsony első és másod napján az egyház szükségleteire előadást rendeztünk, a tiszta jövedelem cirka 1200 pengő volt. Az egyház választói névjegyzékét 1945. évre december 15-re elkészítettük.

Hála legyen a jóságos Istennek, aki átvezetett bennünket egy nagy szakadék felett, Ő legyen oltalmunk a jövőben is.

Szatmárcseke, 1945. január 15.

Szalay Pál

református lelkész

– 370 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Szatmárnémeti

A szeptember 16., 17., 19. napjaiban az esteli órákban végbement, esetenként öt negyed óráig tartó bombatámadás, mely a város egész területén systematikusan pusztított, úgy emberéletben, mint főként épületekben nagy kárt okozott.

Veszteségeink emberéletben:

Hogy emberéletben mennyi az áldozatok száma, az még ma sincs hivatalosan megál-

lapítva, nem különben az elhunytak személyazonossága. Az aránylag kevés veszteség azzal magyarázható, hogy a támadás nem jött váratlanul, az első éjszakai támadás után a város szinte teljesen kiürült s mert az egy püspöki palota (római katolikus) kivételével, ahol 21-en lelték halálukat, tömeges szerencsétlenség nem történt.

Halottaink eltemetése, még inkább anyakönyvezése nagyon sok kívánni valót hagyott maga után. Az elnéptelenedett városban nem volt, aki összeszedje a hul ákat, nem volt fogat, ami kihordja s főként nem volt aki a sírokat kiássa. Még kevésbé történt gondoskodás az anyakönyvelésről, vagy bár az elhunytak nyilvántartásáról. A bombatámadás utáni negyedik napon jutottunk addig, hogy az első tömeges sírt megáshattuk s az első alkalommal a római katholikus lelkész testvérünkkel együtt temettünk 68 elhunytat, amikor még meg lehetett ál apítani a koporsóban nyugvók nevét s val ását, de már a második s harmadik tömeges temetés alkalmával, amikor 122 koporsó elhantolására egyedül lévén temető lelkész, reformátusokat s nem reformátusokat úgy temettem el, hogy semmi adat nem állott rendelkezésemre a koporsóban nyugvók személyazonosságát illetőleg. Tekintve, hogy a városi anyakönyvi hivatal is utólagos bejelentések alapján próbálja bejegyzéseit eszközölni, természetesen, hogy a magától értetődőleg hiányos anyakönyvvezetés alapján készülő egyházi anyakönyvelés szintén nem teljes. Egyházunk hivatalosainak, tanárainak, tanítóinak, valamint azok családjának nem történt bajuk.

Anyagi károk:

Nem is illik, hogy anyagi károk címen emlékezzem meg legnagyobb veszteségünkről, a láncos-templom katasztrófájáról, ahol anyagi kár mellett, felmérhetetlen kárt jelentett, hogy szeptember 16-tól november 4-ig, tehát amikor arra legnagyobb szükség lett volna, a belvárosi szatmári gyülekezetünk életéből teljesen hiányzott a templom s benne az Igehirdetés megtartó ereje.

Templomunk már az első éjszakai bombázáskor, az első negyedórában áldozatul esett.

A nagyméretű bomba, vagy még inkább légiakna a szószékkel szemben lévő oldalon, pontosan a falra hullott. Az igen vastag fal kiállotta összeomlás nélkül a nehéz próbát, de a fedő-

anyag megsemmisült és a tetőzet felerésze beszakadt, vagy összetört, a be nem szakadt rész is szétment sok helyen. A beomló gerendák gyönyörű keményfa padjaiknak kb. felét összetörték vagy súlyosan megrongálták. Szószék, orgona épségben megmaradtak, kevés sérüléssel, az úrasztala már súlyosabban rongálódott meg, különösen a sok esőzés következtében. A temp-

– 371 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

lom fala a bombahul ás helyén több méter mélységben és szélességben lesodródott, az ablakok felett meghasadozott és természetszerűleg több helyen megsérült. A harmadik bombatá-

madás alkalmával a templom és a leánynevelő intézet közötti úttestre hullott bomba a szószék felöli falat is, templom bejáratot, a körülfutó láncokat, azt tartó oszlopokat megrongálta.

Tornyunkat is súlyos sérülés érte. A légnyomás a bordázatot, a pléh alatt lévő deszkaborítást nagyrész összetörte és a bádogfedél jórészét lesodorta. Kültelki templomunkról csak a tetőcserép egy részét sodorta le a légnyomás és inkább az orosz bevonulást megelőző ágyú-

zástól szenvedett.

Iskoláink:

Fiúgimnáziumunkat közvetlen találat nem érte. A körülötte lévő épületeket ért talá-

latok következtében tetőzete sérült meg, a tető anyagának kb. 1/6 része megsemmisült.

A Láncos-templom felöli tűzfala felsőrésze leomlott, ajtói kettő-három kivételével megsemmisültek, vagy súlyosan sérültek. Az ablakok csak kitörtek, de a rámák sértetlenek maradtak. A tornateremben csak az ablakok törtek ki. Súlyos kár érte az intézetet, hogy a német katonaság által elszállított padjai, ami a padok nagyobb részét jelenti, az iskolá-

val szembeni épületben elégtek. a növendékek jelenleg iskolában járó létszáma: 286 fiú, 8 lány.

Leánynevelőintézetünk sérült meg legsúlyosabban. Intézet előtt, közvetlenül az úttestre hullott bomba következtében a Kálvin tér 4. szám parochia felöli fal kidőlt, tetőzet leszakadt s az épület sarok része megsemmisült. Az egész utcai front olyan mértékben rongálódott meg, hogy műszaki megál apítás szerint menthetetlen, illetve a megmentés olyan áldozatban kerülne, ami ez idő szerint túlhaladja erőinket.

Intézet udvarára hullott egy bomba és egy légiakna, valamint a Kálvin tér 8. szám lelkészi hivatal és lakás melléképületeire hullott bomba következtében a tornaterem te-tőzete egyész hosszúságban és szélességben beszakadt, maga alá temetve az épületből odahordott padokat, a nagy áldozattal éppen szeptemberre befejezett, 2 osztályt magába foglaló épülettoldás tartóoszlopai kidőltek, tetőszerkezete megsérült, a régi épület udvara felöli résznek, - úgy a földszinten, mint emelten 3-3 osztályt s egy kisebb helyiséget foglal magába – földszinti tartó oszlopai sérültek meg, a folyosó ablakai összetörtek, az ajtók megrongálódtak, tetőfedő anyag nagy rész megsemmisült.

Leányinternátus közvetlen találatot nem kapott. Az udvar felől, a Kálvin tér 8. számú lakta néző részén, ahol a folyosók vannak, az osztályok ajtajai fele részben megsérültek, összetörtek. Az osztályokban falak megrepedeztek, plafonok több helyen megsérültek.

Az internátus pincéjében elhelyezett téli élelmiszerkészlet, edények, asztalneműek, evő-

eszközök, a konyhafelszerelés tekintélyes része a közigazgatás felbomlása után és a bevonulást követő napok zűrzavarában a tömegfosztogatásoknak lett az áldozata.

Legkevésbé sérült a fiú internátusunk, ahol a lelkészi hivatal is van. Itt az épület fedeléről, ha a légnyomás le is vitte a cserepet, az nem semmisült meg, az ablakrámák épek maradtak, az egyes termek és folyosó kisebb mértékben összerepedeztek és néhány ajtó összetört. Az internátus készlete és felszerelése nagyrészt megmaradt.

Fiú és leány elemi iskolánknak külön épülete nem volt, hanem részint a fiúgimnázi-um, részint leánynevelő intézet földszintjén lévén, külön nem említem.

– 372 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Belhivatalnoki épületek:

Kálvin tér 4. számú lelkészi lak a leánynevelő intézet előtt az úttestre hullott bombától az utcai fronton megsérült ablakai összetörtek, az iskola felöli tűzfal felül beomlott, tető

anyagja több mint fele részben megsérült. Az udvar felöli részen, valamint a melléképületek sértetlenek maradtak. A leányiskola felöli külső irodahelyiségben az egyház tulajdonát képző irodai bútorok részben megsemmisültek.

Kálvin tér 8. számú lelkészi lak, a melléképületre (sertés ól) hullott bombától, az udvar felöli részen megsérült, ajtajai, ablakai részben összetörtek, melléképületei megrongálódtak. A kertet körül vevő és azt az iskolától elválasztó kerítés teljesen megsemmisült, a tető

anyag egyharmad része megsemmisült.

A Boros Bálint utca. 4. szám alatti kántori lak az udvar felöli részen sérült a szomszéd kertbe hulló bombáktól. Ajtói, ablaki részben összetörtek, fedőanyagja egyharmad részben megsemmisült, kőkerítése kidőlt.

Kálvin tér 9. szám alatti fiúinternátus épületének udvarán levő harangozói lakás ajtói, ablaki összetörtek, falak megrepedeztek, tetőzet nagyrészt megsemmisült.

Egyház tulajdonát képző házak:

A Vörösmarty utcai földszintes, régi, nem nagy értéket képviselő házunk, amelyik egyik tanítónknak lakásul szolgálat, teletalálatot kapott és megsemmisült.

A K rt. (sic!) utcai földszintes lakóház teletalálatot kapott, teljesen megsemmisült.

Pázsit utcai egy szoba konyát magába foglaló, egészen kicsike házunk jóformán sértetlen maradt.

Irodai felszerelés, levéltári anyag:

Irodai felszerelésünkben különösebb kár nincs. Levéltái anyagunk megmaradt, de

összeomolva, szétszóródva. Anyakönyveinket, úrasztali, keresztelési felszereléseinket részben Boros Jenő lelkésztestvérem, részben magam vidékre szállítottuk és itt kár nem ért bennünket.

Belhivatalnokok személyi kárai:

Amint emberéletben és testi épségben nem szenvedtünk veszteséget, úgy ha több és kisebb anyagi károsodás, részint a bombatámadás alkalmával, részint a fosztogatás alkalmával mindannyiunkat ért, de ezek elhordozható veszteségek.

Egyházunk belső élete a bombatámadás óta:

A bombatámadás utáni napokban, részint mert lakásink teljesen lakhatatlanná vál-

tak s mert tartottunk a további támadástól, a közeli falvakba menekültünk. Boros Jenő

szülőfalujába, Óváriba, jómagam családostól a szatmár melletti Dara községben, Kovács Gyula lelkipásztor társamnál húztam meg magam, ahonnan minden nap kerékpáron

jártam be. Szeptember 16-tól novemberig a kültelki templomban tartottunk a belvárosi hívek részére is istentiszteletet. Az orosz bevonulás előtti, illetve a közvetlen utáni vasárnap – a bevonulás október 24-én volt – nem volt gyülekezetünk s így rendes istentisztele-

– 373 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

tet nem tartottam, csupán a harangozóval, énekvezérrel együtt áhítatosan imádkoztunk.

Ez utóbbi alkalommal 45-50 orosz katonát találtam templomunkban, akik, mint mond-ták nem tudván, hogy templomban vannak, nem egészen odaillő módon viselkedtek, de felszólításomra némi vonakodás után elhagyták és áhítatunkat egyáltalán nem zavarták.

Ez alkalommal sajnos az egyik harmóniumunk olyan súlyos sérülést szenvedett, hogy végleg használhatatlanná vált.

Családommal együtt az orosz bevonulás utáni napon, október 25-én jöttem be a

városba s pár napig az iskola pincéjében húzódtunk meg, majd amikor ott tarthatatlanná vált a helyzetünk, egyik tanítónknak a Kölcsey utca 10. szám alatt lévő, elhagyott lakásába költöztünk, ahol azóta is vagyunk. Boros Jenő lelkésztestvérem a fiúinternátus épületében lakik.

November 4-én és november 11-én már a lelkészi hivatalban tartottam istentiszteletet a belvárosi hívek részére külön is, majd ez idő alatt beüvegeztetve a fiúgimnázium tornatermét és székekkel, padokkal berendeztetve, november 18-tól kezdve itt tartjuk, ál andó növekvő létszám mellett istentiszteleteinket. Híveink egy része elmenekült, egyrésze még mindig vidéken van. A most napokban megejtett népszámlálási íveken végig futva körülbelül úgy számoltam össze, hogy református van a városban 11.950, római katolikus 7540, görög katolikus 4200, zsidó 180, evangélikus 38. Természetesen ez a szám javunkra még sokat fog javulni.

Fiú és leány bibliakörünk részére összevonva, valamint Férfiszövetségünk részére bibliaórákat rendszeresen tartjuk. Résztvevők száma: 25-50. Vasárnapi iskolában és szegény gyermekkonyhák beszervezése most van folyamatban.

Úgy egyházunk, mint városunk életét súlyosan érinti a most folyó munka, erő szedés a lerombolt oroszországi városok felépítésére. Beszállított híveink érdekében lehetőt elkö-

vettünk úgy az orosz parancsnokságnál, mint a polgári hatóságoknál. Több alakalommal voltunk már az orosz parancsnokságnál, kevés eredménnyel, de még sem egészen hiába.

Tegnap voltam híveinket a táborban meglátogatni. Természetesen eddig még elsősorban német nevűkről lévén szó, inkább a katholikus egyház van közelebbről érintve. Sokat gondolok aggodalommal, hogy milyen lelki nyomorúságba jutnak majd legnagyobb részt fiatal korban lévő atyánk fiai lelkipásztori gondozás hiányában. Az orosz parancsnokságtól ugyan nagyon megnyugtató válaszokat kaptunk kérdéseinkre minden tekintetben, hogy emberséges bánásmódban lesz elvitt testvéreinknek része, de az igaz az, hogy lelkileg teljesen gazdátlanokká válnak ott híveink. Itt mindenki remegve gondol arra, hogy esetleg neki is menni kel , holott talán azzal a gondolattal kell foglalkoznunk, hogyha ott tömegesen lesznek, mint ahogy lesznek híveink, nem lehetnek lelkipásztori gondozás nélkül, tehát valakinek menni kellene velük.

A Láncos templom végzetesen hiányzik, és csak lassanként mernek előbújni az em-

berek, de gyülekezetünk lassú, de egyenletes megerősödése, templombajáró, úrvacsorával élő híveink számának növekedése kétségtelen és hiszem, hogy ebben a tekintetben egyházunk ugyanazt a szerepet fogja betölteni, mint a román megszál ás alatt a magyarság életében. Megoldhatatlannak látszó probléma ezidőszerint az anyagi kérdés. A válság alig 2.000 pengős pénzállománnyal ért bennünket. Minden pénzünket beépítettük részint a

– 374 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Fiúinternátusba, részint a Leánynevelő intézet új épületrészébe. Díjlevél szerint a belhivatalnokokat a nagyobb részben a város fizeti. A város épp úgy üres pénztárral maradt, mint az egyház. Adókivetésünk sajnos még nincs, költségvetésünk szintén nincs, pénztár-nokunk még csak a nyilvántartási lapok, könyvek rendbehozatalán dolgozik megfeszített erővel. Irodahelyiségeinket is csak most tudtuk valójában használható ál apotba hozni.

Nehéz helyzetben vannak a magánvagyonnal nem rendelkező belhivatalnokaink. Taní-

tóink közül csupán egy van, aki december 31-ig felvette a fizetését, a többi nem. Elemi iskolánknak, egyházunknak pénze nem lévén, eddig arra nem gondolhattunk, hogy őket az elmaradt 90 %-ot kitevő ál ami illetményükért kárpótoljuk. Most próbálunk a perselypénzeinkből részükre legalább részben valamelyes fizetést adni. Középiskoláink tanári kara, úgy a fiúknál, mint a lányoknál annyiban van könnyebb helyzetben, hogy a beszedett tandíjakból a pénztárakban maradt összegből az egyébként is kis létszámú tanári karokat visszamenőleg is fizetni tudják. Itt a várostól kölcsön kérni nem lehet, a városnak nincs pénze, de különben is egy baloldali kőműves lett a polgármester, a főispán egy vérbeli el-fogult román akitől távol áll a református egyház, bank még nem működik – az egyik most indul – a magánosoknak nincs pénzük. Egy intenzív adószedés és a fokozott perselypénz és adományok átmenetileg segíteni fognak, a későbbieket majd Isten megmutatja.

Iskoláink élete:

Az oroszok november 24-i bevonulása után két nappal iskoláink érdekében érintke-

zést kerestem a városparancsnokkal, aki mindenben a legnagyobb készséggel volt segít-ségül, (ez a parancsnok két hét múlva elment) hogy egyházi és iskolai életünk megin-duljon. November 12-én meg is nyitottuk, úgy a fiúgimnáziumunkat, mint Leánynevelő

intézetünk minden tagozatát, valamint elemi iskoláinkat, igaz, hogy eleinte csak néhány tanárral és tanítóval, de amilyen mértékben jöttek be vidékről lassanként tanerőink, olyan mértékben növekedtek egyes osztályok létszámai, úgy hogy ezidőszerint a növendékek a múlt évihez képest átlag 30-45 százalékos csökkenést mutatnak. A vidékiek, míg a hadi kérdés el nem dől, nem járnak. A tanítás mindenütt rendes tanmenet és órabeosztás szerint megy, itt-ott még összevont osztályokkal, a fiúinternátusban. Internátusainkat eddig még nem, nyitottuk meg és erre csak akkor gondolunk, ha a helyzet konszolidálódik s ha még további helyiségeket tudunk rendbe tétetni.

Bombakárok helyreállíttatása:

A bombatámadások utáni időkben a város csak a berendezési károkat térítette meg, egyenlőre a fenntartótól kapott összegből, de az épület kárt nem. Pénzünk nem lévén, de egyébként is tartva újabb táamdástól, egy néhány napra kikért munkás század segít-ségével épületeink egy részén némi cserépátrakást végezhettünk csupán. Új munkálatra nem gondolhatunk. Október 17-én tehát egy héttel az orosz bevonulás előtt, már a közvetlen elutazás előtt álló városvezetőség néhány tagjával sikerült megértetnem, hogy legalább templomunk építésére hagyjanak itt valamilyen pénzbeli segítséget, tekintve, hogy az egész városi pénztárt magukkal viszik, és így a város polgármestere juttatott kezeimhez 40.000 Pengőt. Ez összeget az orosz bevonulásig elásva őriztem, s az hiánytalanul meg is

– 375 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

van maradva. Az oroszbevonulás után hetekig sem a lelkésztársammal, sem a presbité-

riummal – ez utóbbinak néhány tagját, aki a városban tartózkodott, összehívtam s úgy őket, mint a főgondnokunkat tájékoztattam a legsürgősebb tennivalók felől, amiben velem mindannyian egyetértettek – kapcsolatot találni nem lehetett. Az ál andó zuhogó őszi eső, ami épületeinket és azok berendezését pusztította, a megnyitásra váró iskolák, a közelgő

tél, valamint egyéb meggondolások arra késztettek, hogy a rendes, törvényes eljárások be-várása nélkül (így nyitottuk meg az iskolákat is az igazgatók távollétében, utólagos hozzá-

járulásiikkal) azonnal cselekedjem, remélve, hogy felettes egyházi hatóságaim eljárásomat utólag helyesen látni fogják. A rendkívüli idők néha rendkívüli eljárást tesznek szükségessé. A németek által el nem vitt és el nem pusztított (kivétel nélkül minden gyárat, közüzemet felrobbantottak) nagyon kevés építőanyag a romba döntött városban, ahol minden építeni kel , hetek alatt elfogyott már, csak azért is mert hatóságinknak is szükség lesz rá.

A hidak felépítése, vasút helyreállítása, a meginduló építkezések a munkaerőt olyan mér-tékben veszik igénybe, hogy később lehetetlen lesz munkást kapni. A beálló tél tönkreteszi a be nem fedett épületeinket.

Ezek meggondolásával és a nálam lévő pénzzel azonnal hozzákezdtem az építkezés-

hez. Építő vál alkozó nem lévén, napszámosokkal fogatam munkához és naponta körülbelül 35-60 napszámossal dolgoztatva két hónapon át karácsonyig, illetve újévig fedél alá hoztuk illetve rendbe tettük kevés kivétellel az összes megmenthető épületeinket. Tekintve, hogy sürgős volt az iskolák megnyitása, ezért elsősorban az iskolákat igyekeztünk elfogatható ál apotba hozni, ennek során teljesen befedettem a Fiúgimnáziumot és a le-

ányiskolának helyt adó Leányinternátust, a volt Leánynevelő intézet újonnan épített toldalékszárnyát – itt a leszakadt oszlopokat, tetőt is fel kellett építeni – továbbá még egy részét az udvari szárnyaknak, rendbe tetettem a kültelki templom és a Fiúinternátus tetőzetét, továbbá a fiúinternátusban és a leányinternátusban az osztályokon belül a repedéseket, plafonszakadásokat stb. kijavíttattam. A templom a tetőzetnek körülbelül fele részét helyreállítottuk, befedtük, a torony belső bordázatát megcsináltattuk, deszkaborítást felrakat-tuk, sajnos a bádogot nem tudtuk forrasztóanyag hiányában feltétetni, a templom nyitva maradt részéről a beomlott, gerendázatot, törmeléket kihordattuk, a be nem fedett részen a padokat felszedettem s a befedett rész alá rakattam, az úrasztala fölé külön fedelszerke-zetet készíttettem és befedettem, (ezt kár lett volna felszedni) azt orgonát befedettem, a leomlott templomfalat felrakattam a párkányig, ott vasbetonnal leöntettem. A Leányiskola beomlott tornacsarnoka két harmad részéből a beomlott gerendákat kihordattam, a padokat kiszedettem, az utca felöli kerítéseket, kapukat megcsináltattam, a beomlott épü-

letrészekből a padokat kihordattam, a Kálvin tér 8. számú lelkészi lakást befedettem, a melléképületeket úgyszintén, az altiszti lakást visszaállíttattam, az asztalos munkálatokat, kőműves munkálatokat elvégeztettem, (ajtók, ablakok, falak) a kültelki templomot, az istentisztelet céljára szolgáló tornatermet, a Fiúinternátust, a Kálvin tér 8. számú lelkészi lakot, pénztári hivatalt beüvegeztettem, a Boros Bálint utcai kántori lakon ajtókat, ablakokat rendbe tetettem – a munka részben még folyik – a harangozói lakást befedettem, ajtókat, ablakokat, falakat megcsináltattam, beüvegeztettem. Így nagyában összefoglalva ezeket a munkálatokat végeztük el. Igyekeztem természetesen minél több építőanyagot beszerezni

– 376 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

és beszállíttatani, így felvásároltam és beszállíttattam a különböző raktárakból 24.000 darab cserepet, ebből 21.000 hornyolt cserép volt, amit csak úgy lehetett felhasználni, hogy az épületeinket át kellett léceztetni, megfelelő mennyiségű meszet, szeget, deszkaanyagot, fát, nagy mennyiségű gipszet, igen nagy mennyiségű üveget, gittet, cementet, nádat, némi festékanyagot, szigetelőt stb. A kapott összeg nagyrészt elfogyott. Teljesen tudatában vagyok és voltam is eljárásom szabálytalan voltának, de úgy érzem így kellett tennem és hiszem, hogy Főtiszteletűséged, aki mint gyülekezet lelkipásztor a mieinkhez hasonló, csak ezeknél még sokkal nagyobb gondok között ég és keresi a módját, hogy mentse épületeik-ből, ami menthető, igazat fog nekem adni, mikor ezt az utat választottam.

Közeljövőnk kilátási:

E levelet átadó Dr. Szűcs Gyula alezredes barátom, derék hívünk az általános helyzetünkről, aminek ismertetésével hosszúra nyúlt beszámolóm keretén belül már nem akarom terhelni, Főtiszteletűségedet tájékoztatni fogja. Így csak egyházunkról szólok. A régi szatmári gyülekezet a Lánczos templommal együtt összeomlott. Itt maradt egy megfél-emledett, legjobb erőitől megfosztott, anyagilag, lelkileg erőtlen csoport ember. Ez nem gyülekezet. A gyülekezetet itt meg kell építeni, a közösségi tudatot ismét felszínre kell hozni, az áldozatkészség csatornáját megnyitni, a lelki erőnek minden forrását megásni és felkészülni a legnehezebb belső és külső feladatok elhordozására. Hiszem, hogy Isten kegyelméből ez úgy sikerülni fog, ha Isten engedi, hogy helyünkön maradjunk.

Templomunk építését minden erővel szorgalmazzuk és, bár most még nem tudjuk

hogyan, honnan és miképpen, hisszük, hogy őszre fedél alá hozzuk, rendbe tesszük. Csak úgy tudom ezt elképzelni, hogy a munkálatokat mi magunk, a lelkészek vezetjük, az anyagot magunk szerezzük be, a munkásokat magunk fogadjuk, tehát vál altba nem adunk ki semmit és a munkában tevőlegesen is részt veszünk. A bibliakörös leányok, diákok, idős nők cseréprakásban, törmeléktalicskázásban velem és egyik segédlelkészemmel együtt versenyt dolgoztak a fizetett munkásokkal és csak példának említem, hogy a cserép és téglarakásban egy katholikus segédlelkész is derék roppanásig vett részt mellettünk. Így fel lehetlesz építeni, ha kell a magunk erejéből mindent, egyébként látásom szerint még külső

támogatással sem. Híveink koldusokká váltak nagyobbrészt és csak szegényebbje maradt itt, de egy felhívásomra 14.000 Pengőt adtak össze a múlt hetekben a templom építésére.

Reformáczió korabeli erők szunnyadnak itt. Nagy baj, hogy ifjúságunk javát elvitték.

Mindkét iskolánknál nagy probléma lesz az internátus és egyáltalában problematikus iskoláink jövő helyzete. Olvastam Főtiszteletűséget Egyház és ál am cím alatt a debreceni lapban tett nyilatkozatát. Az ál ami támogatás esetleges teljes megszűnése az ál amtól ma-gát függetlenített egyházban iskoláink egyrészének s itt gondolok elsősorban a középiskolákra, megszűnést jelentené, s egyébként is egyházunk intézményeinek teljes átszervezését vonná maga után. Ha, amit Isten után hiszek és remélek, hogy a későbbi jövőben is Főti-szeteltűséged fennhatósága és bölcs vezetése mellett fogjuk ezekre a kérdésekre a feleletet keresni, de ha, amitől Isten őrizzen, bekövetkezne ismét, ami egyszer már megtörtént, úgy érzem, hogy mindaddig amíg a többi egyházak támogatást kapnak és elfogadnak, nekünk is, ha nem akarunk végleges kisebbségbe jutni, amig az autarkiára lelkileg és anyagilag

– 377 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

össze nem szedjük magunkat és fel nem készülünk. Az ál ami támogatást nem csak elszabad fogadnunk, de azért harczolnunk is kel . Amikor arra kérjük Főtiszteletűségedet, hogy ez esetben anyagi érdekeinket magukévá tenni sziveskedjenek, itt gondolok az Uray fél birtokra, minek haszonélvezete ugyan az özvegyé, szeretettel kérjük és várjuk magatartásainkat megszabó utasításait, tanácsait, amihez tartani magunkat abban az esetben is elsőrangú kötelességünknek fogjuk tekinteni, ha netalán országhatár kerülne közénk.

Ha tényleg elszakíttatnánk, szükségessé fog válni bizonyos fokig egyházi sajtónk fokozottabb kiépítése és egyáltalában az egész csonka szatmár megyei református magyarságnak a szatmárhoz minél közelebb tömörítése. Ezért tennénk ál andóvá lehetőleg a minden esztendőben megrendezendő szatmári református nagyhetet.

Kérdés, hogy mi lesz az elmúlt éveben kapott Sárközi féle birtokkal – ez egy gyenge mi-nőségű 200 holdas birtok városunktól 12 kilóméterre – valamint a kültelki templom gyü-

lekezete részére a vitézi szék útján kapott 30 hold, a várostól 7 kilóméterre fekvő birtokkal (zsidó birtok). Ha megmaradnak számunkra, kezelésük felöl intézkednünk kel , ha nem maradnak meg, úgy teljesen kizárólag híveink áldozatkészségére és teherbíró képességére leszünk utalva, nem lévén egyházunknak, miután bérházunkat, iskolánkat alakítottuk át, házainkat a bomba összerombolta, semmi számottevő ingatlana, ami jövedelmezne. Isten majd utat mutat. Kötelességemnek tartom és jól esett mindezeket Főtiszteletűségednek elmondani. Tudom, hogy minden kis gyülekezetnek sorsa érdekli és ezekben a napokban különös szeretettel fordítja figyelmét azon gyülekezetek felé, amelyek veszedelembe forog-nak, s amelyek most minden tekintetben fokozott mértékben van szükségük imádságra, irányításra.

A posta megbízhatatlan. Dr. Szűcs Gyula barátom úgy két napon belül visszajön. Boldog lennék, ha Főtiszteletűségedtől néhány atyai sort kaphatnánk.

Pislogó lámpa mellett, alvó gyermekeim ágyánál a késő éjszakai órákban írom soraimat egész napi lótás futás után testileg, lelkileg fáradtan. Levelem hiányosságaiért ne rójon meg Főtiszteletűséged.

Isten áldja és segítse Főtiszteletűséged szeretetivel együtt és az Ő elégséges kegyelme legyen Püspök urunk gyülekezetével, egyházkerületével, drága Sionunkal és szegény magyar népünkkel.

Szatmárnémeti, 1945. január

Kiss Bertalan

lelkipásztor

A múlt év szeptember hó 16, 17 és 19-én óriási bombatámadások érték városunkat, amelyek olyan pusztításokat végeztek, hogy a városban talált egyetlen ház sem maradt épen.

A mi egyházunk épületei is mind megrongálódtak. Mindjárt az első támadás alkalmával telitalálat érte a Láncos templomot, a Leányiskolai tornacsarnokot és szolgalakást és külön négy bomba hullott a Leányiskola kertjébe és udvarára, minek következtében a közel lévő

épületek összes ajtói, ablaki összetörtek és a cserépfedelek lehullottak. Szeptember 19.én

– 378 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

a Leányiskola nyugati sarka előtt az utcai bitumenre esett egy légi akna, amely ledöntötte a leányiskola frontját, erősen megrongálta a templom falát és valósággal lemarta a Kálvin tér 4. számú lelkészi lakás vakolatát és pozdorjára törte annak ablakrámáit és a benne lévő

bútorokat. Ugyanekkor több szilánk lehasította a torony sisakját és ledöntötte a fiúgimnázium tűzfalát. A bombatámadások rendjén ugyan csak telitalálat érte az egyház Kert utca 4. szám és Vörösmarty utca 35. számú bérházait, minek következtében azok teljesen a földdel egyenlővé lettek és használhatatlanokká váltak. Megrongálódott a Boros Bálint utca 4. szám alatti kántori lakás és a Kálvin tér 8. szám alatti lelkészi lakás, a Kálvin tér 10.

szám alattileányinternátus, a Kálvin tér 9. szám alatti fiúinternátus épülete is, míg a piros-berki lankában levő kertészlakáson az ágyúgolyó erős réseket. A bombatámadásoknak a városban körülbelül 500 emberélet is áldozatul esett. Hála Istennek az egyházi tisztviselők mind életben maradtak. Miután pedig az egyházi épületekben a pincéken kívül nem maradt egyetlen helyiség sem, ahol meghúzódhattunk volna, így kénytelenek voltunk a közeli falvakba menekülni. Én Óváriba, a nővéremhez, Dr. Kiss Bertalan pedig Szamosdarára, Kovács Gyula lelkészhez menekült. Bara Kálmán segédlelkész Szamosdobra, Fehér Bertalan segédlelkész Óváriba a szüleihez, Telegdy József pedig Szamoskóródra, egyik rokonához menekült, míg Csecskedi Károly kántor Lázáriba költözött ki. Ezekről a helyekről jártunk be részint vonaton, részint kerékpáron, részint gyalog – előzetes beosztás szerint

– a lelkészi szolgálatokat végezni. Az orosz megszál ás után Dr. Kiss Bertalan lelkész, valamint Bara Kálmán és Telegdy József segédlelkészek néhány nap múlva már visszaköltöztek a városba, én azonban és Fehér Bertalan segédlelkész, főként a lakáshiány és a járhatatlan út miatt, csak december 5-én költöztünk vissza. Amikorra sikerült a Kálvin tér 9. számú bérházban a két hivatalos helyiségnek és a kápláni szobának az ablakit beüvegeztetni. Az-

óta ismét régi rend szerint végezzük az istentiszteleteket és a lelkészi szolgálatokat.

A kijavítható épületek közül a fiúgimnázium, leányinternátus, a Kálvin tér 9. szám alatti bérház, valamint a két paróchia s a kántori lakás fedélzete már rendbe van hozva és a templom fedélzetének egy része is. Sajnos a templom fedélzetének leszakadt részét nem lehetett helyre hozatni, mert ehhez olyan méretű gerendák és szarufák kellenének, ami-lyenek ma be nem szerezhetők. A leányiskola tornacsarnoka, valamint a leányiskola utcai részének helyrehozása ez idő szerint lehetetlen. A leányiskola udvari szárnyának egy részét azonban szintén befedettük, hogy annak falát a további romlástól megkíméljük.

Iskoláinkban a tanítás az oroszok bevonulása után nem sokára megkezdődött s za-

vartalanul folyik. Ma már elég tűrhető az egyes osztályoknak az elhelyezése. Az elemi iskolába több mint 300, a fiúgimnáziumba szintén 300, a leánygimnáziumba 160, a polgári iskolába 140, s a tanitónőképzőbe 80 növendék jár. Kb. fele a szeptemberben beiratko-zott növendékeknek. Internátust sem a fiúgimnáziumban, sem a leánynevelő intézetben nem nyithattuk meg megfelelő hely hiánya miatt. A tanárok és tanítók fizetését eddig még ki tudtuk szolgáltatni valahogy, de hogy későbben meg tudjuk-e ezt tenni, nem tudom.

Az itteni román helyettes pénzügyiigazgató kilátásba helyezte, úgy a tanárok, mint a ta-nítók ál amsegélyének kiutalását, sőt ígértetett tett a lelkészek és segédlelkészek ál amsegélyének folyósítására is. Nagyon nehéz helyzetben vannak a nyugdíjas lelkészek és lelkészözvegyek, akik november óta nem kapták meg járulékaikat, mert ezeknek nincsen

– 379 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

semmi tartalékjuk és így a legszükségesebbeket sem tudják beszerezni. Mi megpróbálunk rajtuk átmenetileg olyan módon segíteni, hogy a presbitériumok hozzájárulásával esetleg egy vasárnapi perselypénzt odaadunk az ő támogatásukra. Különben a megélhetés napról napra nehezebb, mindennek emelkedik az ára s ezzel szemben mi az eddigi fizetéseket is csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudjuk tisztviselőinknek folyósítani késedelmesen, mert az egyház bevételi forrásai nagy részben bedugultak és a hívek teljesítő képessége is a mi-nimumra csökkent. Úgy gondolom azonban, hogy későbben talán enyhülni fog ez a helyzet. Az bizonyos, hogy minden vonatkozásban nehéz időket élünk, amelyeken csak Isten kegyelme segíthet át bennünket. Hisszük azonban, hogy Ő nem vonja meg kegyelmét tő-

lünk, sőt a kiállott próbák és szenvedések után még jobb időket hoz reánk és egyházunkra.

Mély tiszteletem nyilvánítása mellett, vagyok

Szatmárnémeti, 1945. február 8.

Boros Jenő

református lelkipásztor

Szatmárörökitó

Ez a nyár a mindig közelebb jövő harctér fűtött légkörében, de a lelkek Isten után való vá-

gyakozásának igen szép jelei között köszöntött be. Szeptember 5-én azonban már egészen hozzánk érkezett a harcok első hul áma. Az eddig csak felettünk elvonuló gépek ezen az estén már a mi környékünkön dobálták le bombaterheiket. Községünk ebből még nem kapott, illetőleg az itt leesett bombák nem robbantak. Ettől kezdve aztán egyre gyakoribb lett a „légriadó” éjjel is, nappal is. Szeptember 3-án a visszavonuló német hadsereg részlegei is megjelentek községünkben. Egy német térképező osztag éppen a templom környékét, s az ott levő három iskolát foglalta le. Az alig megkezdett tanítást kénytelenek voltunk, a kissé távolabb levő, le nem foglalt iskolában egy tanteremben folytatni. Ezt az iskolát is csak éppen a lelkésznél beszál ásolt parancsnoknál történt nagy rimánkodásra sikerült megmenteni.

A négy tanerő közül Szekeres László kántortanító, Matolcsi Antal igazgató tanító és Bodnár Demeter tanító katonai szolgálatot teljesít, s így távol vannak. Kovács Gizel a ta-nítónő és az ebben az évben képesítőzött Csépke Pálma tanítónő helyettesként való alkalmazásával kezdődött meg a tanítás. Október 6-án azonban ezt is be kellett szüntetni, mert minden helyiség, sőt a magánházak is zsúfolásig megteltek a visszavonuló alakulatok em-bereivel. Ha az egyik alakulat elment reggel, délután vagy estére már újabb érkezett helyette. Rendet tartani, értékeket védeni már lehetetlen. Igen sokszor, ha valamiért szót emelt, vagy valamilyen értékeket védő kérést adott elő a lelkész, olyan fellépést tanúsítottak vele szemben, hogy be kellett látnia: jobb hallgatni. Különben sem lehetett védekezni a pusztítás ellen, mert az idő haladtával mind több lett a visszavonuló alakulat, s mind kevesebb a csapatok közt a fegyelem, és magasra hágott a pusztítási düh. Az első számú iskolánk

– 380 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

ablakai, tantermi berendezései, (padok, asztal, stb.) tüzelőfának törettek össze vacsorafő-

zéshez. Vagy szóba sem állottak velem, vagy durván elutasítottak, vagy pedig gúnyosan kijelentették, hogy amit ők el nem visznek, vagy el nem pusztítanak, azt elviszi az orosz.

A templomot és tornyot kivéve nincsen egyházi épületünk, amelyik ne szenvedett volna nagyobb kárt. Berendezési tárgyak, szemléltető képek, térképek pusztultak el. A már említett I. számú iskola ablak, padok s asztal nélkül maradt. Az október hó 25-ről 26-ra virradó éjszakai s a 26-i nappali ütközet pedig a II. számú iskola tetőzetét és kerítését, valamint a tanítói lakás falazatát, ablakait rongálta meg. A többi iskolákban is folytatódott a még megmaradt berendezési tárgyakon a rombolás.

Templomunkat általában megbecsülték, bár azt ál andóan nyitva kellett tartani, mert a toronyban figyelők helyezkedtek el. Tisztaságát megőrizték, egyedül az orgona ónsípjaiból és csöveiből vittek el, s rongáltak meg.

Gyülekezetünk élete mindjobban zaklatott lett, s október 20-án a harangozást is be kellett szüntetni, mert a toronyban elhelyezkedett megfigyelők nem engedtek fel bennünket. Attól kezdve egészen november 4-ig csak harangszó nélkül lopakodtunk be néhányan imádkozni. Mindenki remegő szívvel nézte az éjjel-nappal visszavonuló csapatok áradatát, elhurcolt jószágok tömegét, s az otthonukat elhagyott menekülő, néha dacos, néha szomorú menetét. A hírverés, a gyanúsítás tombolt. Magyar csendőrök kiabálnak reám istentiszteletre menet és onnan jövet: „maga még itt van?” „kötelet vár?” „el kellene hurcol-ni az ilyen árulókat!!”.

A hozzánk beszál ásolt német tisztek estéken keresztül arról tartanak előadást: mi fog történni velem, s családommal, ha itt maradok. Volt tiszt, aki azután a parancs után érdeklődik, amely megengedi nekem, mint lelkésznek a maradást. Kénytelen vagyok katonás modorban megkérdezni, hogyha neki, mint parancsnoknak csapatával kell menetelni, nem tartja-e természetesnek s Istentől vett parancsnak, hogy nekem ebben a nehéz időben szintén a csapatomnál, gyülekezetemnél van a helyem.

Sok álmatlan éjszaka s könnyes nappal okozója az olyan jól értesült előadás, mely szerint engem felakasztanak, feleségem megnyúzzák, bőrét a falra szegezik, de előbb végig kell nézni mit követnek el a leányunkkal. Gyötrődéseinkben erőt ad Isten, maradunk!

Október 20-a körül egymás után tűnnek el a földbirtokosok, a jegyzők, a községi bíró és még mások, akik az előtt fogadkoztak, hogy „itt élnünk s halnunk kel ”. Azon veszem észre magam, hogy már csak az időközben hazaérkezett két tanító, Szekeres László kántortanító és Matolcsi Antal igazgató tanító, valamint Kovács Gizel a tanítónő maradt itthon.

Kora hajnaltól késő estig ál andóan tele a szobánk tanácskérő emberekkel: mit tegyenek, hogy menjenek? Tanácsot adni nehéz, a felelősség vál alás még nehezebb, azért hát csak azt válaszolom: én és a családom maradunk.

Október 24-én már megkezdődnek a robbantások. 25-én égnek a termény raktárak

és a malom. Örök szégyen, hogy magyar katonák tették a 9. hgy. utász századtól, valami Vitéz Máté nevű főhadnagy fő-fő fosztogató és hatalmi tébolyban szenvedő ember parancsára. 25-én déltől kezdve mindig kevesebb a visszavonuló német. Délután a még itt csellengőkért 2 teherautó jön vissza, s azon menekülnek el. Naplemente tájon már csak néhány emberből álló utóvéd van a falu keleti kijáratánál, s a toronyban a figyelők, akikre

– 381 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

begyújtott motorral várakozik az autó. Alkonyatkor megindul az akna és ágyú keresőtüze.

Ezekből a lövedékekből már a falu is kap. A németek a falutól dél-nyugatra és észak-nyugatra foglaltak félkör alakú védőál ást, s onnat fogadták tűzzel az előre nyomuló román csapatokat. A reggeli szürkületben felfejlődnek a csapatok, ál ást foglal a tüzérség is, és megindul a délutánig tartó tűzharc. Amint lakásomból megfigyelhettem, sok sebesült és halott volt. Az éjjeli tüzérségi tűz alatt édesanyja ölében sebesült meg Koncz Janika, más-fél-éves fiúcska s még az éjjel meg is halt. A nappali tűz alatt háza küszöbén sebesült meg Torday Ferenc, rögtön meghalt.

E zűrzavaros éjszaka hajnalán behatoltak lakásomba, azt feldúlták. Megsemmisült jó-

formán egész levéltárunk, minden hivatalos feljegyzéssel együtt. Az elkészített és a folyó évről vezetett számadások, amelyekből még a házipéldányok sem maradtak meg, mert ugyanakkor a gondnok lakását is feldúlták, s nála is vizet melegítettek a papírokkal. Érdekes, hogy a nyitott faliszekrényben levő könyvekhez és iratokhoz hozzá se nyúltak, ellenben a saját záros íróasztalomat, valamint az egyház záros iratszekrényét feltörték, s a használható tiszta papírokat és borítékokét maguknak megtartván, az iratkötegekkel vizet melegítettek. А pincébe krumpli közzé elrejtett anyakönyvek megmaradtak. Az úrasztali készleteket istentől nyert csodálatos erő folytán, kétszer pakoltattam vissza a már bekötött batyuból.

Úgy én, mint a családom, valamint ezeket a napokat velem együtt átélt tanítók és ta-nítónő jóformán ruha nélkül maradtunk. Iskoláink, s azok felszerelése még néhány napon keresztül még további pusztulást szenvedett.

Még egy hónapig vezettem a község ügyeit kemény és súlyos napok alatt. Ebből ki-

folyólag házam soha nem volt orosz, vagy román nélkül. Néha igen súlyos helyzetbe is kerültem, ha nem volt módomban a kívánságuk teljesítése. Végezetül meg kell még jegyeznem azt, hogy orosz vendégeimmel két este együtt imádkoztam. Úgy történt a dolog, hogy ezekben a napokban Kálvin: A keresztyén val ás rendszere-t olvasgattam, s a könyv és a biblia ál andóan előttem volt. Kérdezősködésükre megmondottam, hogy az a Biblia.

Innen aztán nem volt nehéz a val áshoz eljutni, s végül az történt, hogy ki kellett keresnem a Bibliából a Miatyánk-ot, s én magyarul, ők pedig oroszul áhítattal elimádkoztuk, s bé-

kességben váltunk el egymástól.

Szatmárököritó, 1945. december 31.

Kalmár Dániel

lelkész

– 382 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Tiszabecs

Az 1944. évi nyári és őszi bombázásokkal kapcsolatban a gyülekezetet semminemű károsodás nem érte.

Október 16-án érkezett a községi elöljárósághoz a hivatalos intézkedés a meneküléssel kapcsolatban. Tekintettel arra, hogy a Vitézi Szék által kinevezett felügyelője voltam az igénybe vett zsidó ingó és ingatlan vagyonoknak, sőt – mint tiszti vitézi telket –, én is kaptam egy 50 holdas zsidóbirtokot, bizalmasan többen azt ajánlották, hogy óvatosságból hagyjam el a községet. Október 19-én elutaztam a feleségem szülőhelyére, Szikszóra, honnan az ottani hadiesemények lezajlása után 1945 január 14-én feleségemmel és lányommal, szekéren visszaindultunk, és január 28-án megérkeztünk Tiszabecsre. Közben lezajlott eseményekről a presbitérium és a gyülekezeti tagok jelentése alapján a következőkben számolok be:

Október 26-án érkeztek meg az előre nyomuló orosz csapatok a községbe, és egy félre-

értésből támadó zűrzavartól és össze-vissza lövöldözéstől eltekintve, mely különös szerencse folytán sem emberéletben, sem épületekben nem okozott kárt, eltekintve az ablaküve-gektől (egy akna közvetlenül a templom mellett robbant), minden különösebb esemény nélkül zajlott le.

Elindulásom előtt az egyházi levéltárt és a klenódiumokat a gondnokoknak adtam

át megőrzés végett, akiktől megérkezésem után hiánytalanul átvettem. Ezek szerint tehát anyagi téren semminemű károsodás nem érte az egyházközséget.

Annál szomorúbb képet mutatott a gyülekezet. November 27-én megszólalt a dob,

mely felhívta a 18-50 év közötti férfilakosságot, hogy 5 napi élelemmel gyülekezzék a milo-taiakkal és uszkaiakkal együtt Tiszaújlakon. Tiszabecsiek több, mint 150-en jelentkeztek, 95%-ban reformátusok. Az lett mondva, hogy munkára viszik őket, de bizony a legszomorúbb deportálás lett belőle. Különböző időközökben többen visszatértek, mind betegen, kik közül öten itthon meg is haltak. Ez idő szerint még mindig 118-an vannak oda, kik közül eddig már több, mint 30-ról hallottunk biztos halálhírt a hazatértektől. Életjelt adott magáról cirka 20, a többiről semmit nem tudunk mind a mai napig.

A körlevél értelmében úgy az egyháztagok, mint az egyházi tisztviselők egyéni sor-sáról és megpróbáltatásáról „az elérhető legnagyobb hitelességgel” mindent meg kellene írnom. A Debreceni Protestáns Lap 1945. novemberi számában ez olvasható. „Jól tudom, hogy a jelentés elkészítésének mind a mai napig súlyos és csaknem legyőzhetetlen akadá-

lyai vannak.” Szabad legyen erre hivatkozva kijelentenem, hogy ez az eset itt még mind a mai napig fenn ál . A megérkezésem pil anatától megkezdett több irányú kísérlet az elhurcoltatásomra vonatkozólag, a hónapokon át tartó rendőri felügyelet, az ál andó postai stb. cenzúra velem szemben, a hamis vádak alapján készült feljelentések sorozatai, melyek alapján a legmagasabb fórumok (Belügyminisztérium) által elrendelt vizsgálatok sorozatai még ma is úgy szólván kéthetenként esedékesek, nem engedik meg, hogy a körlevél ez irányú felhívásának eleget tegyek. Pótlólag annak idején mindenről be fogok számolni.

– 383 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

A gyülekezeti élet folytonosságában egy pil anatra sem volt megszakítás távollétem alatt.

Mindennemű hivatalos ügyeket Kovács Jenő milotai lelkésztársam intézett. Egyszerű istentiszteletek végzésével ifj. Bornemisza István diák segített neki.

A gyülekezeti és hitélet terén semmi kilengés nem történt, s megszakítás nélkül mind a mai napig minden zavartalan csendben történik.

A gyülekezet minden tagjával békességben élek, pártkülönbség nélkül.

A földreform során úgy az egyházi, mint a Gecző alapítványi birtokból a 100-100 hol-don felüli részt leigényelték, ami viszont országos viszonylatban általános.

Jelentésem tudomásulvételét mély tisztelettel kérve vagyok alázatos tisztelettel.

Tiszabecs, 1946. július 20.

vitéz Juhász Ferenc

lelkipásztor

Tiszacsécse

Az 1944. évi szeptember eleje óta beállott hadiesemények folytán az egyházközség sem emberáldozatokban, sem épületkárokban, sem klenódiumokban, vagy más egyéb anyagiakban, vagy szintén az egyház irat-, vagy levéltára sem szenvedett semmi kárt.

A megszál ás teljesen csendben folyt le, csupán 4-5 gazda szenvedett annyi kárt, hogy lovát és szekerét elvitték. Semmi nagyobb károsodás senkit nem ért azonban az egyházközség lakosai közül. Foly a rendes munka tovább. Rendes tanítónkról ugyan nem tudunk semmit, de helyettes beállításával újév után megkezdődött az iskolai tanítás is.

Megjegyezni kívánom, hogy az egyház kegyszerei, s egyéb értékes ingóságai, anya-

könyvek stb. az átvonulás ideje alatt az egyház két kulccsal zárható ládájával együtt el voltak rejtve a földbe. De már az újbori, illetve a reformáció emléknapi úrvacsoraosztás alkalmával azt használtuk ismét.

Így voltak elrejtve az egyházmegyei nyugdíjintézeti fontosabb iratok, mint törzs-könyv, stb. is.

A fentiekben kívántam jelentésemet megtenni.

Tiszacsécse, 1945. január 20.

Orosz Kálmán

református lelkipásztor

– 384 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Tiszakóród

Az orosz Vörös Hadsereg október 25-27-én több seregrészben jelentkezett és vonult át a községen. A bevonulás simán, minden zavaró körülmény nélkül történt meg. Két éjszakán tartottak itt pihenőt. Ellenál ás és harc nem volt, miután a hátvéd német-magyar szakaszok a Sonkád-Kölcse útvonal némi tartása közben a 25-ére virradó éjszakán tovább vonultak nyugatra. A község maga egy puskalövést sem kapott, tehát rombolás egyáltalán nem történt. Az átvonuló, majd itt éjszakázó orosz csapatok részéről semmi nagyobb fegyelmezetlenség nem esett. Csaknem minden háznál szál ást vettek, kivéve a két tanítói lakást és iskolát. A lelkészlakon sorozatosan tisztek helyezkedtek el. Mindenütt el átást kívántak, sok helyt sütni-főzni, mosni kellett a háziaknak. Nőkkel szemben nem erőszakoskodtak, s néhány kisebb értékű tárgyon kívül (óra, ruhák, gyújtó lámpa, stb.) alig vittek el valamit. Néhány emberrel a csizmát lehúzatták. Az üresen lévő lakásokban történtek nagyobb sérelmek, rombolás a bútorban. Templomba, iskolába be sem néztek. Így az egyház sem szenvedett kárt értékeiben. Az iratszekrényből tüzeltek el néhány köteg értéktelen iratcsomót, amelyek nem voltak fontos okmányok. A lelkésszel szemben néha az udvariasságig menő elbánást tanúsították, bár a lakásban éjjeli katonatanács ülést is tartottak, de személyöket nem zavarták a lelkésznek, sőt vacsorát is szolgáltattak a saját konyhájukról számukra. Egy és más ruhanemű és tárgy (rádió) azért eltűnt. A lelkész anyagi kára akkori értékben: 3000 pengő.

Az orosz seregek jövetele előtt a jegyző és a kántortanító családostól elmenekült, de egy hét múlva visszatértek. Lelkész a vezető nélküli lakosságot bevonulás előtt összegyűj-tötte, népét összetartásra, fegyelmezettségre intette, s kioktatta a megszál ás és annak ideje alatti miheztartásra. Egyébként is a naponként seregesen látogatott istentiszteleteken napról-napra bátorította, vigasztalta a népet, s amelynek pásztorához s hitéhez való ragaszkodása ezekben a félelmes napokban tündöklött fel igazán. Közös kívánságra október 22-én úrvacsorát tartunk (bűnbánati hét nélkül), a szülők síró óhajára 24 nem konfirmált 12 éves gyermeknek is úrvacsorát adtam, s 350-en járultak a hívek (még katholikus is, kérelemre) asztalhoz.

Két pár ifjú házast ál ami anyakönyvi egybekelés nélkül kértünkre egyházilag összees-kettem. Az összes egyházi klenódiumokat, anya- és egyéb jegyző és könyvtári könyveket, szentedényeket megőrzés végett a híveknek kiosztottam, hogy ezzel azok szétrablását lehetetlenné tegyem. Természetesen a kiadott dolgok a veszély elmúltával az utolsó darabig visszahozattak. Az elvonulás után még egy hétig nem volt harangozás templomozás. A fé-

lelmetes napok elmúltak, s orosz csapatokat azóta a községben nem láttunk. Sajnos néhány felelőtlen ember a községben neki esett a Hangya boltnak, az üres, csak néhány bútorral hagyott zsidólakásnak, és azokat kifosztotta a még meglévő értékekből.

Az ezután történtek folyamán esett károk, hadiszolgáltatások, termény és jószág be-szállítások, sertések elvitele, óriási fuvarozások már a háborús kényszer hatásai, következményei voltak. A legnagyobb kártevés a bevonulással az volt, hogy az egész lóállományt

– 385 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

elvitték, s a helyettük hagyott orosz csenevész, kihajszolt, beteg lovak semmiképp sem pótolták a megkívánt nagy szállításoknál a hiányzó igaerőt és az elvitt felszerelést.

De Istennek legyen hála minket gondozó kegyelméért, hogy így múlt el felettünk a fenyegető veszedelem.

Tiszakóród, 1945. április.

Fekete Lajos

református lelkész

Tisztaberek

A 4300-1944. számú püspöki körlevél 5. pontja alapján tisztelettel jelentem, hogy 1944.

szeptember eleje óta a tisztabereki református egyházban a hadiesemények következtében nagyobb kár nem történt. Személyek említésre méltó bántalmazást nem szenvedtek. Lövé-

sekből eredő lyukak támadtak a templom bádog fedelén, aminek kárát presbitérium 1939.

évi értékekben 200 pengőre becsülte.

Tisztaberek, 1945. október 1.

Czelder Béla

református lelkipásztor

Tunyog

A tunyogi eklézsiának – Istené legyen érte a hála és dicsőség – anyagiakban kevés kár érte.

A Holt-Szamoson átvezető híd felrobbantásakor – október 26-án délután 3 órakor – a templom ablakainak legnagyobb része betört, de már megcsináltattuk. Épületekben más kár nem is esett. Az egyház alkalmazottai, presbiterei, a gyülekezet tagjai anyagi károkat szenvedtek ugyan kisebb-nagyobb mértékben, de életünk s annak fenntartására a legfontosabb dolgok megmaradtak.

Püspök úr, valamint családja életére Isten áldását kérve, azért is imádkozva, maradtam mély tisztelettel.

Tunyog, 1945. január 9.

Vadon Sándor

lelkipásztor

– 386 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Tunyog községet az 1944. év augusztusában és szeptemberében egyre súlyosbodó bombá-

zások alkalmával bombatámadás nem érte. A visszavonuló német csapatok egyik műszaki különítménye október hó elején szál ásolta el magát a faluban, egyelőre csak az üresen álló zsidó házakban, később egyebütt is, így pl. a református elemi népiskola egyik tantermé-

ben és üresen álló tanítói lakásban. Lassanként érkeztek Észak-Erdélyből menekülők. Ok-tóber 18-án kidobolták, hogy aki akar, meneküljön, ugyanekkor a leventeifjúság is felhívatott, hogy gyülekezzék többnapi élelemmel. A járási levente parancsnokság menekíti őket.

Senki nem jelentkezett, mint ahogy a menekülésre se volt hajlandó senki. A mátészalkai 66. kiegészítő parancsnokság menekítésére több fogatot rendeltek ki Tunyogról, a lovakat hajtó gazdák csak hónapok múlva kerültek vissza a községbe, miután nyilvánvalóvá lett, hogy a fogataikat nem menthetik meg. Szűcs Péter nevű kisbirtokos és Pataki Zoltán nevű

ifjú (mindketten reformátusok) máig sem kerültek elő.

Október 21-én, szombaton magyar katonaság érkezett a faluba, 22-én, vasárnap, meg-

érkezett 9 hadtest törzse is a hadtestparancsnokkal: vitéz Kovács Gyula altábornaggyal.

A falu ekkor tömve volt magyar és német katonasággal. Az új elemi iskolát ekkor a magyar katonák tiszti étkezde részére lefoglalták. Az átvonulás 23., 24. és 25-én tovább tartott.

26-án reggel érkezett a német utóvédcsapat, mely pár órai pihenés után déltájban tovább vonult Győrtelek irányába. Délután fél 3 órakor felrobbantva a Tunyog-Matolcs között a Holt-Szamoson lévő mintegy 9 méter nyílású közúti hidat, az utolsó német katona is elhagyta a községet. Magára maradt a falu.

Lelki kép:

Az egész idő alatt szorongó érzések uralkodtak a lelkeken, de a kétségbeesésig senkinél nem emelkedett ez az érzés. Súlyos harc a közelben nem volt (néhány ágyúlövést október 26-án délfelé leadott ugyan Tunyogról a német katonaság Fehérgyarmatra, de a község nem kapott tüzet). A magyar és német csapatok visszavonulása alatt ál andóan hal atszott az ágyúdörej, a robbanások egymást érték, este közeli és távoli tüzek festették pirosra az eget napokon át, malmok, raktárok, megtárok, állomások, hidak, gyárak égtek, s repültek a levegőbe. A menekülők, a kiürítésre kényszerített családok nyomorúságos menete, oszlopsorai vonultak át napokon keresztül a községen. Mindezek látása, hal ása elré-

mítette vagy megfélemlítette a szíveket, de senki nem rémült meg annyira, hogy elhagyja otthonát. „Nincs hova menni, vál aljuk, amit Isten reánk mért”, ezzel bíztatták egymást az emberek. A templomba hétköznapokon át is sokan jártak, Igével, imádsággal s énekléssel erősítették magukat az emberek. A lelkipásztor szószékről ígérte meg, hogy helyén marad, s nem menekül el. Az egyházközség egyetlen férfi tanítója: Vadon József még október 13-án tényleges katonai szolgálat megkezdésére bevonult Lövőre (Sopron mellé). A tanító-

nő – a lelkipásztor felesége – a helyén maradt, valamint a presbiterek is.

Anyagi kép:

Az egyháznak az átvonulások alatt anyagi kára nem esett. A kis iskola padjait – elég gyenge ál apotban voltak addig is – a német és magyar katonák nagyrészt összetörték s felégették. Az iskola könyvtárát (tanítói szakkönyvtár, segélykönyvtár és ifj. könyvtár) fel-

– 387 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

dúlták, és nagyobb részt vagy eltüzelték, vagy elhurcolták. A templom ablakai a Szamos-híd felrobbanásakor – mely híd mindössze 20 méterre van a templomtól – betörték, ajtói kissé megrongálódtak, tetején néhány pala a ráhulló kődaraboktól eltört. A lelkészlakon és iskolán is sok ablakszem betört a légnyomás következtében. Egyéb egyházi vagy iskolai értékekben kár nem esett. A lakosság sokat vesztett ál atokban.

További események:

Október 26-án jöttek át az első orosz katonák a községbe. Egy orosz katonatiszt még 26-án este kiadta a parancsot a lakosságnak a Holt-Szamos hídjának megépítésére, amit a lakosság megszabott határidőre, hajnali 5 órára meg is csinált. 27-től kezdve indult meg az orosz és román haderők átvonulása a községen Szamoskér és Szamosszeg felé. Egyik-másik csapat hosszabb-rövidebb pihenőt tartott. Az átvonulás november 2-án ritkult, s lassan elmaradt. Az átvonulás alatt emberéletben kár nem esett, tettleges bántalom senkit nem ért. A lelkipásztor, felesége és 6 éves kisleánya az október 27-én este őket ért súlyos fenyegetés hatása alatt (amikor egy harmadmagával a parókiára beállító, erősen italos román katona gyilkos dühétől csak a vele volt orosz katona minduntalan való határozott közbelépése mentette meg a lelkipásztor életét, s a lelkipásztor felesége is csak bujkálással menthette meg testi tisztaságát), október 28-án reggel, román katona-tisztek ajánlatára a 12 kilométerre fekvő Szamosszeg községbe távozott, ahol 3 napig a lelkipásztornál húzta meg magát, ahol román főtiszti szál ás volt. A parókián maradt azonban a lelkipásztor feleségének édesanyja: özv. Kocsár Imréné, aki minden fontosabb értéket megőrzött. November 1-jén azonban a lelkipásztor családostól visszatért a parókiára.

Lelki kép:

A lakosság erős lélekkel viselte a megpróbáltatást. A község asszonyai, leányai bujkálással megőrizték magukat. Istentisztelet október 27-től november 9-ig nem volt, mert nem tudtuk, hogy szabad-é tartani. Miután nyilvánvaló lett, hogy ennek nincs akadálya, megkezdődött az istentiszteletek tartása is, buzgó lélekkel adott hálát Istennek a lakosság a kegyelemért, amelyben részesült. Az iskola is megnyílt 13-án, s azóta rendesen folyik a tanítás mind a 6 osztályban. A IV., V., VI. osztályokat egy ideig Szabó Sára II. éves tanítóképzős vezette, majd december 2-tól ifj. Illyés Zoltán okleveles kántortanítót állí-

totta be a presbitérium ideiglenesen, aki január hó 20-ig tanított, amikor visszatér rendes állomáshelyére: Komádiba. Ettől fogva ezeket az osztályokat a lelkipásztor tanítja.

Anyagi kép:

Az orosz-román átvonulás alatt az iskolapadok pusztulása tovább tartott, s majd-

nem teljesen megsemmisült (nagy valószínűség szerint a község lakosságának is nagy része van benne). Az egyház perselye a lelkészi hivatalban feltöretett, s belőle 78 pengő

elveszett. A tettes román katona volt, megakadályozni nem lehetett. Ugyancsak a lelkészi hivatalból, záros szekrényből román katona elvitt 60 pengő beírásdíjat is. Egyéb dolgokban kár nem esett. A károk közül teljesen rendbe szedte az egyház a templomab-

– 388 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

lakot, lelkészlakás és iskola (újiskola) ablakait, 90%-ban közadakozásból. A lakosságnak súlyos anyagi kára esett legfőképpen igavonó ál atokban, szekerekben, szerszámokban, takarmány és ruhaneműkben.

Befejezés:

Súlyos megpróbáltatás alá vetett az Úr Isten, de kegyelmét is megmutatta, s ami

igen kiemelendő: ezt a kegyelmet a hívők serege meglátta, megérezte, s hálás érte. Anyagiakban ugyan súlyos károkat szenvedett, de Istenbe vetett hite nem ingott, legalábbis nem tört meg. Megfeszített erővel fogott hozzá a lakosság a munkához, mert élni akar hitében, magyarságában, s hazájában. Legyen mindenért, a megpróbáltatásért is, de a megtartásért és a jövőbe vetett reménységért is egyedül Istené a dicsőség.

Tunyog, 1945. április 15.

Vadon Sándor

lelkipásztor

Túristvándi

Már szeptember hónap elejétől kezdődőleg előrevetették árnyékukat a bekövetkezendő

események. Bár az említett időtől kezdődőleg egy gyújtóhasáb ledobásán kívül semmiféle légitámadás nem érte községünket, de a környéken lezajlott támadásoknak távoli szemlélői voltunk. Heteken keresztül minden este elment felettünk a repülőgépek megál apíthatatlan sokasága, a kivilágított éjszakák, a ledobott bombák robbanása, a nagy légnyomástól ál an-dóan rázkódó ablakok és ajtók félelemben tartották a községet. Közel négy héten keresztül minden éjszaka vagy az óvóhelyen, vagy kint a határban a kukoricásokban volt a község lakossága. A légnyomás sokszor olyan nagy volt, hogy a lelkipásztori lakás kettős fala, pince ajtaja is rázkódott. Október hónap közepétől már a közösségi lövegek és aknamezők robbanása is mind közelebb-közelebb hal atszott. Október 22-én jelentek meg először az átvonuló német csapatok, s 25-én hagyták el végleg községünket. Mint minden átvonulás, ez is kisebb és nagyobb károkkal járt egyes családok részére. Hagytak ugyan két család részére tehenet, de e mellett elvittek minden, a saját részükre használható lovat és szekeret, minden ellenszolgáltatás nélkül. Emellett főként takarmány, aprómarhák, általában emberi és ál ati élelmezési cikkekben szenvedtünk károkat. Kimenetelük után a visszamaradó kü-

lönítmények felrobbantották a hidakat. Így minden külső érintkezéstől el voltunk zárva.

Október hó 26-a viszonylagos csendben telt el, nappal csak az elvonulók után felrobbantott hidak zaja hal atszott. Estére azonban mind közelebb-közelebb hal atszott a felderítő orosz járőrök fegyvereinek tüze. Alig száz méterre az erdőben kelepeltek a golyószórók és géppisztolyok. Éj el már néhányan meg is jelentek, s itt tartózkodtak a faluban. Az Úr kegyelme volt, hogy csak így történt a bejövetel, s az el és bevonulók között sem községünk határában, sem magában a községben semmi harc nem fejlődött ki.

– 389 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

27-én reggel már rendes csapatok vonultak be községünkbe. Igaz ezek között is akadtak, akik a kora reggeli órákban megkezdték a zsákmányolást, s ez alól a lelkipásztor sem volt kivétel. Kilenc óra tájban megérkezett a vezérkar, s a parókián vettek szál ást. Az ezredessel együtt 16 főnyi tiszt jött be. Lelkipásztort külön behívták az egyik szobába. Mert keveset ért oroszul, kénytelen volt tolmácsot felhívatni. Ezalatt a tisztek ültek, lelkipásztor pedig az egyik sarokban állott. Mikor a tolmácsok megérkeztek, az ezredes rámutatott a lelkipásztorra, s megkérdezte ki és mi ez az ember? Miután a tolmácsok megmondották, hogy lelkipásztor, az ezredes felállott, maga mellé vitt egy széket, s a lelkipásztort maga mellé leültette. Szivarral, cigarettával megkínálta, s igen szívélyesen kezelte. A tolmácsok által közölte, hogy minden reggel a megszokott módon harangoztasson, rendesen járjon a nép templomba, lelkészi teendőit végezze és senkitől semmi bántódása nem lesz. Hogy mit jelentettek ezek a szavak, azt és annak hatását talán le sem kell írnom. Felhívatták a községi bírót is és utasították, közölje a község lakosaival, hogy minden munkájukat a megszokott rendes mederben végezzenek, szántsanak, vessenek. Nagy teher esett le mindnyájunknak a szívéről.

Az ezredes és a vele levő tisztek intelligens és komoly emberek módjára szívélyesen és megbecsüléssel bántak lelkipásztorral és családjával. Különösképpen kitűnt ez abból, hogy lelkipásztort az asztalukhoz meghívták, és saját italukból és ennivalójukból sem ittak és nem ettek addig, míg először lelkipásztor nem ivott és nem evett. Hasonlóképpen cselekedtek azzal, amit a lelkipásztor felesége főzött számukra. Megjegyezni kívá-

nom, hogy ez utóbb lett felszolgáltatva.

A tisztek egésze az ezredessel együtt a kora délutáni órákban eltávozott. A rend ez-után felbomlott. A lakás fel lett forgatva, előszoba, konyha szénával lehordva. Sokan bent aludtak. Egész éjjel ordítás, kiabálás. Lelkipásztor felesége a legkisebb gyerekkel egy kis szobában húzódott meg. Egész éjjel verték rá az ajtót és ablakot, s követelték a „zsana” -

t, az asszonyt. Egy kapitány végül is a szomszéd szobában vett éjszakai szál ást, hol a két nagyobb gyermek nagyapjával és édesatyjokkal meghúzódtak. Bizonyára azért jött le, hogy esetleges kellemetlenségektől megóvjon bennünket. Így is volt, semmi bajunk nem történt az éjjel. Másnap reggel eltávoztak, de siralom volt nézni az itt maradt nyomokat.

Az ebédlőben bokáig a szemét, itt-ott befőttek szétöntve, az ebédlő asztalról folyt le a szőnyegre a tea s befőttlé és más ételmaradékok. Nem is lehet ezeket részletezni, csak elképzelni vagy visszagondolni reá.

Az ezután következő napokban szakadatlanul mentek a csapatok. A még meglévő

lovakat, szekereket mind elvitték, de hagytak helyettük másokat, amikkel többé-kevésbé, jól-rosszul végezni lehetett és lehet az elmaradt és felmerülő munkákat, vagy katonai szállításokat. Az elvonuló csapatok mindig rövid ideig tartó ittléte alatt semmi garázdálkodás nem történt. Lényegtelen dolog az, hogy kenyeret, tejet, húst, szalonnát, általában ennivalót adtak és adtunk, nem az egész falu, csak a parókia és környéke, hiszen ez minden ilyen alkalomnak természetszerű következménye, de bántódása senkinek sem esett.

A csapatok után jött azonban egy kisebb csoport, kik külső kinézésükre nem is néztek ki oroszoknak. Egy napig időztek itt, de itt tartózkodásuk garázdálkodás volt, s remegésben és félelemben tartották a parókiát és környékét. Egyenesen a parókiára jöttek.

– 390 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Ennivalót kértek. Ekkorra már semmi ennivaló nem volt egy darabka kenyéren kívül.

Tejet mástól voltunk kénytelenek kérni hozzá. Úgy látszik, ez nem elégítette ki őket, s ekkor megkezdődött garázdálkodásuk, s a lelkipásztori családnak keserű és örökké em-lékezetes napja. Bort, pálinkát követeltek. Mivel ez a lelkipásztornál soha fennállóban nincsen, csak ritkán, ünnepek alkalmával fordul elő, nem tudott adni. Ez csak olaj volt a tűzre. Fegyvert követeltek, s ez ürügy alatt felforgatták az egész lakást. Minden zugot, a legkisebb fiókot is kiforgatták. Persze mindez a legocsmányabb szavak, mellnek szegzett kés és pisztoly kíséretében. Ezen a délutánon lelkipásztort több ízbe főbe akarták lőni.

Hiába hívott református val ású tolmácsokat, senki nem jött segítségére, mindenki elmenekült. Végül is egy római katolikus val ású, első világháborús hadifogoly jött el és beszélt velük, de ez sem sokat ért, mert amit akartak csak végrehajtották. Nemcsak a szobáknak minden zegét-zugát, egyházi vonatkozású iratokat, de a padlást, pincét is átkutatták. Köz-be, ami megfelelő volt nekik, azt el is vitték. Nem kímélték meg a maradék darab kenyeret sem. Lábáról a csizmát erőszakkal lehúzták. Követelték a lelkipásztornét. Ő ezalatt három apró gyermekével a Túr partján volt kénytelen meghúzódni, s nem tudhatta, hogy az egy-egy elhangzó lövés nem az ura életét oltotta-é ki? Hogy mit élt át ott ez idő alatt, azt leírni nem lehet, de nem lehet ennek a napnak az eseményeit, s a lelkipásztori család érzéseit sem. Végül is megunva a garázdálkodást, megrakodva eltávoztak. Hogy mi minden érték veszett el ruhaneműekben, élelmiszerekben, ál atokban, takarmányban s egyéb dolgokban, az nem fontos. Isten kegyelmének gazdagsága vissza ad nekünk mindent bőven.

Hogy szeret és kegyelmes lesz hozzánk, mutatja, hogy megpróbált, de mégis megtartott.

Különösen nehéz volt az a nap. Isten kegyelme megszabadított tőle. Ezért és a meg-próbáltatásért is áldassék az Ő szent neve.

Ezek az események igen nagy hatással voltak a lelkipásztornak amúgy is hadisérü-

lés következtében legyengült szervezetére. Húsz méter mélységbe zuhant le autóval egy folyóba. Bal karján csonttörés, csontrepedés, hét seb fején 12 centiméternyi horpadás, agyrázkódás, gerincsérülés. Négy hónapig feküdt kórházban. A bombázások miatt végül is hazajött, de betegen. Még pár hónapig kellett volna kezelésen bent maradnia, de az események miatt nem lehetett. Munkáját, ha megfogyatkozott erővel is, de rendesen végzi, ahogy ezt Isten kegyelme megengedi, bár orvosilag tiltva van minden munkától.

Azt a nehéz napot, s azokat, akik azt szerezték nem tudjuk megérteni. Sok alka-

lommal voltak bent a parókián követelődző katonák, igaz idősebbek, s nem ilyen 18-20

évesek, de amikor megtanulták, hogy bátyuskával ál anak szembe, igen örültek, s nem engedtek még egy csészét sem bevinni. Elmondották, hogy náluk is megvannak a kü-

lönböző felekezetek papjai, de azok nem dolgoznak, hanem csak templomi szolgálatukat végzik.

A tanerők közül az egyik, Szekeres Gabriel a, ki jelenleg is szüleivel együtt él itt, személyileg semmit nem szenvedett. Anyagi veszteségük említésre sem méltó. A be és az átvonulási napokban lakásukat elhagyták, s egy szomszédos gazdálkodó családnál hú-

zódtak meg. Lakásukban mégsem történt említésre méltó kár vagy veszteség.

A másik tanerő, Gachal E. György kántortanító már károkat is szenvedett, de nem

nagy értékben. Személyileg semmi bántódása nem volt. Ő is elhagyta családjával együtt

– 391 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

lakását, s napokon keresztül nem tartózkodtak odahaza. Annak ellenére, hogy a lakásuk nyitva volt, még az ennivalójukhoz sem nyúltak hozzá. Egyébként ő is, a másik tanerő is öltözködésével is elvegyült az egyszerű emberek közé.

Emberáldozatokban egyházközségünk semmi kárt nem szenvedett. Épületekben, kle-

nódiumokban hasonlóan nem érte károsodás. Úrasztali edényeket, terítőket lelkipásztor még a német bevonulás előtt megbízható családoknál elhelyezte. Hála Istennek minden meg van. Anyagi károsodás az iskolai felszerelésekben érte az egyházat. Ezek kimutatása a jelentésben mellékelve van. Az egyházi levéltárban említésre méltó kár nem történt.

Túristvándi, 1934. december 31.

Nyiri István

egyházgondnok

Hadházy Pál

lelkipásztor

A vasárnapi istentiszteletek egy kivételével mind meg lettek tartva. Reggeli könyörgéseket minden nap tartottunk és tartunk. Az úrvacsoraosztások egyes egyháztagoknak az Úr asztalához való buzgósága folytán mind megtartattak. A szükséges bormennyiséget alkalomszerűleg más-más egyháztag adományozta, kik maguk túl a Tiszán szerezték be és hozták haza, áldozatot és fáradtságot nem kímélve.

Az iskolai tanítást rendes időben megkezdtük. Szünet a német csapatok bevonulásá-

tól az orosz csapatok kivonulásáig, három héten keresztül tartott. Mindkét fél lefoglalta az iskolát. A kivonulás után szomorú képet mutatott. Az iskolai bútorok szétrombolva, dombor és papír térképek széttörve, széttépve, a megmaradt padok mindenfelé szétszór-va az udvarra. Hiányzik a padok egy része, az összes térképek, fizikai szertár, szemléltető

eszközök, képek, naplók, tanmenetek, segélykönyvtár, hivatalos lapok. A tanítás ugyan-

úgy folyik, természetesen nem úgy, mint az rendes körülmények között megkövetelhető.

A gyermekek egy része, különösen azok, akik tanyáról jártak be, ruhátlanság és lábbeli hí-

ján nem járhatnak. Tankönyv nincs. Számoló és író füzetek nem kaphatók. Így eredményes munkát nem várhattak, de a fáradozás mégis többet ér, mintha a gyerekek odahaza volnának. Bízunk, hogy Isten kegyelme egyházunk e drága veteményes kertjét, ez őrállókkal együtt megőrzi és megsegíti.

Súlyos eset az egyházi tisztviselők anyagi ál apota. Lelkipásztor és kántortanító egyházi fizetésének 90%-át nem kapta meg. Abból élnek, amit feles földjük megtermett. Pénzük nincs, gyermekeink tódozott-fódozott ruhában járnak. Igaz, hogy ma ezek beszerzése nagyon nehéz, de főként megfizethetetlen. Egyházi adókivetést megejtettük, adószedést több ízben tartottunk, de az egyháztagok nem fizetnek. 131 egyházi adózó közül nem fizetett 118. Az a beszéd járja, hogy egyházi adót nem kell fizetni. Magok a prezsbiterek sem járnak elől jó példával. Szomorú kísérő jelensége ez a mai életnek. Annyival inkább fájdalmas ez az egyháztagoktól magunkra való hagyattatás, mert nem emlékeznek vissza azokra az időkre,

– 392 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

amikor életük mindennapi bajaival, kérdéseivel reánk szorultak, és senki nem ment el úgy a lelkipásztortól, hogy gondjában és bajában ne segített volna rajta. Legyen az akár szociális intézkedés - pedig de sok volt -, akár felsőbb közigazgatási hatóságoknál való eljárás.

Szomorú dolog az, amikor oda kell jutni, hogy a lelkipásztor fa hiányában termő gyü-

mölcsfákat kénytelen kivágni, mert képtelen volna arra, hogy kötelékbe kötözve a hátán hozza haza az erdőben szedegetett fát. Kántortanítóval együtt vágtuk ki a szálába megnőtt néhány szál vékony akácfát, mert egyikőnk sem tud napszámost fizetni. Akik látták, csak mosolyogtak rajtunk. Reggel, délután beál unk a fűrész mellé és vágjuk a fát. Igaz ez test-edzés, de egy rokkant és sokszor magát kétrét görnyedve cipelő ember számára csak sérü-

lésének súlyosbodása.

Egyházközségünk az 1944. évtől lelkipásztornak és kántortanítónak még tartozik természetbeni tűzifa járandósággal. Gondoskodás semmi. Mert már ugyan lehetne, mert az erdőben fát fognak kitermelni, de már azt az előzetes kielégítést kaptam, hogy egy-egy mé-

ter fát fognak adni. Ne tüzeljen sem a pap, sem a tanító két helyen. Pedig mindkét családban apró gyermekek vannak, s két helyen egyszerre sohasem ég tűz, mert nappal csak a konyhában, este pedig a szobában. Kaptak ugyan két szekér fát, két és fél hónappal ezelőtt, és hála Istennek még van belőle. Lelkipásztor most azon fáradozik, hogy a külbirtokon erdőtulajdonos egyházi adójába fát adjon. Az eredmény még nem biztos. Isten, aki eddig megőrzött bennünket, ezután is velünk lesz.

Nem könnyű a II. tanító sorsa sem. Ő csak 10% helyi járandóságot kap az egyházkö-

zségtől. Ezt 1944-re teljes egészében megkapta, de nem kap ál amsegélyt. Bár egyedül van és szüleivel él, de ők sem aranybánya. Ott is kiapad egyszer. Fogalmuk sincs a megsegítés módjáról.

Isten így is kegyelmes hozzánk. Tej még van, hízót is ölhettünk mindnyájan, még ke-nyér is, krumpli is van mindhárom családnál. Segítünk egymáson, ahogy tudunk. Hitünk és bizodalmunk van, s ez mindennél többet ér. Kérjük is a Mindenhatót mindennap, hogy vezesse ki népünket a nyomorúságból és megpróbáltatásból.

Túristvándi, 1944. december 31.

Nyiri István

egyházgondnok

Hadházy Pál

lelkipásztor

Kimutatás

1 darab Magyarország hegy- és vízrajzi falitérkép.

1 darab Magyarország politikai falitérkép.

1 darab Európa politikai falitérkép.

1 darab Ázsia politikai falitérkép.

1 darab Afrika politikai falitérkép.

– 393 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

1 darab Amerika politikai falitérkép.

1 darab Ausztrália politikai falitérkép.

1 darab földgömb.

5 darab pad eltüzelve.

5 darab pad megrongálva.

20 darab ifjúsági könyv.

1 darab szék.

5 darab történeti szemléltető kép.

1 darab petróleumlámpa és az összes természettani kísérleti fölszerelés.

Túrisvándi, 1945. január 7.

Nyiri István

gondnok

Hadházy Pál

lelkipásztor

Jegyzék a túristvándi református elemi iskola I-II-III-IV. v. osztályában felmerült károkról:

1. Az I-II-III-IV. v. osztály felvételi, anyakönyvi, mulasztási és haladási naplója, ára 8.

2. 1 darab táblaál vány, ára 28.

3. Mozgatható betűk kirakó léce 2 darab, ára 34.

4. Méterrúd, 1 darab, ára 15.

5. Földrajzi szemléltető képek táblája 4 darab, ára 18.

6. 8 darab játékzsák, ára 24.

7. 12 darab játékszalag ára 12.

Összesen 139 pengő értékben.

A 3-7. szám alatt jelzetteket saját költségemen szereztem be.

Túristvándi, 1945. január 11.

Szekeres Gabriella

református tanítónő

Nyiri István

gondnok

Hadházy Pál

lelkipásztor

– 394 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Túrricse

Túrricse községe nem fekszik közvetlen főútvonal mellett és ennek köszönhette, hogy a be-következett hadiesemények lényegesen nem érintették. 1944. év szeptember havának utolsó napjaiban nagymérvű bombázások voltak a környéken. Túrricse határában is sok bomba esett le, de emberéletben és anyagiakban nem tett semmi kárt. Átvonulás csak egészen kis részben volt a községben, harci esemény pedig egyáltalán nem volt. Így a község lakosai említésre méltó kárt nem szenvedtek. Az egyházközség épületei, klenódiumai és irattára teljesen sértetlenül maradtak. Helyben emberáldozata nem volt az egyházközségnek, és hogy a harctereken volt-e, és mennyi az áldozatok száma, az még nem ál apítható meg.

Azokban a nehéz időkben az egyházközségnek egyetlen tisztviselője volt: Csüry Mik-lós tanító, ki mindig helyén maradva vezette az egyház ügyeit, mivel a lelkipásztori ál-lás betöltés alatt volt akkor. Ő sem esett át semmiféle említésre méltó megpróbáltatáson.

Az istentisztelet és a tanítás az iskolában csak 10-15 napig szünetelt, és azután megindult minden a rendes kerékvágásban. Így hamarosan sikerült a normális ál apotot helyreállítani az egyházközségben.

Túrricse, 1945. június 7.

Gál Andor

református lelkész

Tyukod

Istennek hála, nem esvén annyira a hadak útjába, községünk károkkal ugyan, de mégis má-

sokhoz viszonyítva kevesebb kárral eset át a hadműveletek alatt. Egyházunk sem vagyonban, sem a klenódiumokba, sem az iroda, semmi kárt nem szenvedett. Lelkipásztor, ki a Népfő-

iskola gazdája is, ruhaneműn s egyebeken kívül, mintegy 3400 pengő készpénz kárt szenvedett. Híveinktől lovakban, fehérneműkben, szárnyas jószágokban sokat elvettek, erkölcsi kár azonban, hála a gondviselő nagy Isten kegyelmének, egyetlen egy esetben sem történt. Egy ideig hangoztatni nem lehetett, de azért minden alkalommal megtartottuk az istentiszteletet. Presbiteri ülést csak 1945. év elején tudtunk tartani, mikor a gyülekezés már nem volt korlátozva. Híveink Istenbe vetett hittel s bizodalommal élték át az átvonulást. Lelkipásztor mindvégig helyén maradt, a segédlelkész-hitoktató még október hó elején elmenekült, s az-

óta az egyházmegyei missiói lelkipásztor, G. Szabó Szabolcs végzi a hitoktatást. Kántorunk is mindvégig helybe maradt.

Tyukod, 1945. április 23.

Hajdú Károly

lelkipásztor

– 395 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

Uszka

Egyházközségünkben légitámadás következtében – bár egy alkalommal hullott bom-

ba a község határába – sem emberéletben, sem anyagi értelemben nem állott elő károsodás. Október 24-én este az addigi németek által őrzött Batár pataki hidat felrobbantották.

A robbanás ereje templomunk pala tetőzetéből mintegy 4-5 négyzetméternyi, a torony te-tőzetéből mintegy 3-4 négyzetméternyi palát tépett ki. A templom három ablaka közül egy tejesen kiszakadt a helyéről, és rámájával együtt összetört, két nagyobb és két kisebb ablaka pedig súlyosan megrongálódott. A templom egy időre használhatatlanná vált.

Másnap, október 25-én, a délelőtt folyamán megérkeztek az első orosz egységek. Átvonuló csapatok voltak ezek, akik előbb csak keresztül haladtak a községen, azonban az útjukba eső földúton összetorlódó járművek miatt egyrészük visszafordulni kényszerült, s községünkbe is a lakosság számát jóval meghaladó számú orosz katona szál t meg éjszakára. Különösebb erőszakoskodás nem történt. Lovakat, szekereket, terményeket rekviráltak. Este a lelkipásztort egy újabban érkezett alakulat vezetője útmutatására kényszerítette, magával vitte. Amint másnap reggel a kalauzolásból visszaérkezett, az egyházi magtárt feltörve, részben kiürítve találta. Egyháznak és lelkésznek együttvéve mintegy 25 mázsa zabját vitték el. Az iskolában ugyancsak nagyszámú katona szál t meg, akik a szemléltető eszközöket feltüzelték, összetörték, az iskolai naplókat összetépték, feltüzelték, a sárba kidobták. A lelkészlakon elhelyezett úrasztali felszerelésből 5 úrasztali terítőt vittek el.

Az egyházi irattárban, anyakönyvekben, paróchiális könyvtárban nem tettek kárt. Október 27-én a zárt egységek elhagyták a községet, s ettől kezdve nem is kaptunk ilyeneket.

Egyházi élet szempontjából különösebb említeni való nincs. A köznapi istentisztelet szünetelt ugyan, a vasárnapi istentiszteleteket azonban az iskolában rendszeresen megtartottuk. A tanítás az iskolában október 14-e, német katonák beszál ásolása óta szünetelt.

A legszomorúbb esemény községünk életében november hó 19-én, vasárnap követke-

zett be. Közvetlenül a délelőtti harangozás előtt érkezett a küldönc, aki a tiszaújlaki orosz parancsnokság parancsát hozta: „Minden 18-50 év közötti férfi három napi élelemmel azonnal jelentkezni köteles Tiszaújlakon.” Az istentiszteletet már nem tarthattuk meg. Másnap, 20-

án reggel tudtunk Tiszaújlakon megjelenni. Innét zárt rendben indultunk Beregszász felé.

20-án Beregszászra, 22-én Munkácsra, 23-án Szolyvára vittek bennünket ismeretlen okból, ismeretlen cél al.

December hó 1-én 5 gyengélkedő, idősebb ember kivételével községünk lakosait tovább indították, mint később megtudtuk, Sambor felé. Lelkész ekkor már 5 más református és 2

római katolikus lelkésszel együtt a tiszti táborban tartózkodott. Altábornagyi látogatás so-rán előadtuk itt helyzetünket, kértük szabadon bocsájtásunkat, s kérésünkre december 5-én autóval elindítottak bennünket otthonunk felé, hová valamennyien rendben megérkeztünk.

A vasárnapi istentiszteleteket a lelkész távolléte idején a szomszéd magosligeti lelkipásztor látta el. A presbitériumnak mindössze két tagja maradt itthon, gondnok ugyancsak mint

„civil” fogoly van távol. Lelkész, mint ahogy háromheti gyengélkedés után egészségi ál apota

– 396 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

megengedte, a gyülekezeti életet a lehetőséghez képest a rendes mederbe terelte. Ez ugyan nem jelenthetett többet, mint hogy a köznapi istentiszteleteket is megtartotta már. Val ásos estékről, esti bibliakörökről, vasárnapi iskoláról részben a tüzelő hiánya, részben pedig a vi-lágító anyag hiánya, az elsötétítés és a korai közlekedési tilalom miatt nem lehetett szó.

A tanítást az iskolában a lelkész hazaérkezése után lelkész neje – aki mindvégig helyén maradt, nem menekült el – december 11-én újra elkezdte. A gondnok és a presbitérium teendőit lelkész látta el. Az egyház gazdasága után a terhünkre írt beszolgáltatásokat rendben teljesítettük.

Ezen jelentés készítésekor a község férfi lakosai közül a szolyvai táboron keresztül 45 elszállított férfi van távol. A hídrobbanás által megrongált templomtetőzet megjavításá-

ra pünkösd előtt kerülhetett sor. Az ablakok kijavítását – úgy az asztalos, mint az üveges munkát – szakember hiányában a lelkész végezte el. Pünkösd ünnepén már a templomban tarthattuk meg az istentiszteletet. Ugyancsak a lelkész végezte el a paróchiális és iskolai megrongált kerítések kijavítását is.

A hívek magatartásában különösebb változás nem volt észlelhető. A templomlátogatás kevéssel növekedett. A fizetések a múlt évekhez hasonló mértékben folytak úgy az egyházi adó, mint az egyházi búza-takarékmagtár kamatjának kiegyenlítésére.

Uszka, 1945. június 15.

Herczeg Kálmán

lelkipásztor

Vámosoroszi

Az öt éve dúló második világháború, amely hazánk határaitól indulva kezdetben ugyan egyre távolodott határainktól, de azután egyre veszélyesebben közeledett ismét hozzá, a háború egész folyamán aggódó szorongással töltötte el egyházközségünk vezetőit és né-

pét, föl-fölvetve azt a sokáig hihetetlennek tetsző kérdést: mi történik akkor, ha egy szép napon belekerülünk mi is mindenestől Isten folytán a már eddig is sok országot és népet megemésztő tűz-, láng-, vér- és gyűlölettengerbe. Mi történik szalmaláng-lelkesedésű, idegen eszmékre hallgató, széthúzó és egymást meg nem érteni tudó fajtánkkal, elsősorban pedig mi lesz a magyar ugaron Isten szőlőjéért munkálkodó egyházunk sorsa, ha körü-

löttünk elpusztul minden külső érték, amelyet keserves küzdelemmel, sok-sok verítékkel építettünk. Bár Isten országa nem e világból való, és nincs földi dolgokhoz köttetve az anyaszentegyház élete, mégis égetett és szorongatott a félelem, meg tudunk-é ál ani a viharban, méltók leszünk-é arra, hogy Isten megtartson bennünket? Hihetetlen hamar következtek az események feleletek a történelemből. A váratlanul bekövetkezett román fegyverszünet folytán elveszett a védekezés lehetősége minden kelet felől érkező támadás ellen. Egyszerre hazánk szívébe kerültek az egymással mérkőző nagyhatalmak embertelen tusakodása közben a Magyarországgal ellenséges viszonyban álló orosz és román haderők.

A rádión elhangzó hadijelentések, amelyek néhány nappal ezelőtt még Jassy-, Bukarest

– 397 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

környéki harcokról szóltak, egyszerre Székelyföldről, sőt Nagyváradról, Mezőhegyesről, Szegedről tettek említést. A háború hazánk földjére érkezett… A hírverés ál andóan azt harsogta még: rövidesen sikerül kiverni az ellenséget hazai földről. A hadijelentések helyi sikerekről is beszámoltak. Az orosz haderő azonban szívósan támadott. Nemcsak a harctereken, hanem a levegőből is repülőivel. A lakosságon egyre nagyobb döbbenet vett erőt.

Nagyvárosaink bombázásának híre érkezik. Szeptember 5-én az esti órákban aztán mi is megdöbbenve észleljük az első sztalin-gyertyák feltűnését határaink fölött, s nem sokkal később a morajló repülőgépek zaján kívül a szomszédos községek felett ledobott bombák robbanása hal atszik. Községünk területére azonban ekkor – Istennek legyen hála érte –

nem esett le egyetlen bomba sem. Másnapi értesülés szerint jónéhány szomszédos közsé-

get bombáztak, anélkül azonban, hogy kárt okoztak volna. A lakosságot megdöbbentette a támadás. S az elkövetkező napokban feszült aggodalommal várta mindig az estét. Az ellenséges gépek pedig csakugyan minden este megjelentek. Szakadatlan hul ámokban szelték át légterünket. Szatmárnémeti és Debrecen irányába tartva. Egyházközségünk népe 2-3 heti ál andó rettegésben élt. A mezei munkálatok végzésére egyre ritkábban vál alkoztak. Mindenkit átjárt a félelem. Mivel éjszaka aludni senkise mert, nappalra nem jutott az erőből. Reggelenként a templom megtelt, Isten igéjébe akart fogózni a nyugalmát nem lelő lélek, hangzott a bátorítás és vigasztalás, az éjszakánként keltett nyugtalanság mégis nagyon megviselte a lakosságot. Mintha a gonosz lélek szál t volna reá az emberekre, hogy gyötörje őket. Ez ellen – mint sokan elmondották – nem volt más orvosság és erőforrás, csak az Ige és imádság.

Különösen félelmetes volt Szatmárnémetinek szeptember közepén történt két-három

ízbeni bombázása, amelyek hatása közelségénél fogva jól érezhető volt. Családomban éppen ez időben rendelte Isten kisgyermek születését. Csaba, Márton nevű fiam szeptember 12-én este született. Bármilyen félelmetesek voltak is a zúgó repülőgépek és az égő sztalin-gyertyák – mert a lehetséges bombatámadásra a házunktól 200 méterre leeső egyetlen bomba miatt ál andóan gondolnunk kellett – Isten gondviselő kegyelmébe fogózva és Tőle csodálatos segedelmet nyerve nyugodtan ült az egész család az életet adó fiatal édesanya ágya mellett. Nem történt semmi baj, a szülés is rendkívül gyorsan, negyed óra alatt végbement. Sok-sok imádság áramlott Istenhez érette a hívek részéről is, és Isten meghallgatta imádságainkat. Bár gyermekágya idején minden este félelemkeltő repülőgépinvázió zúdult át fejünk felett, a rendes időre egészségesen kelhetett fel a tiszteletes asszony betegágyából.

A bombatámadásoknak vége lett ezután, de nem az aggodalmaknak. Mindinkább

nyilvánvalóvá lett, hogy az orosz haderő feltartóztatása lehetetlen. A Duna-Tisza közé-

ig előre nyomult hadsereg háta mögé kerültünk. A Kolozsvár előtt sokáig tartott arcvonal megingott, illetve tarthatatlanná vált. Dés, Nagybánya felől megkezdődött a kiürítés.

Községünk területén kevés visszavonuló haderő vonult át. Nem estünk főútvonalra. Egy Désről jövő német alakulat állomásozott itt néhány napig csupán. Nem harcképes alakulat volt. A Kaukázustól mindig menekültek.

A gyülekezeti életből említésre méltó esemény az október 15-én tartott rendkívüli úrvacsora-osztás. A bűnbánati idő rövid volt. Október 13-án – érezve a helyzet súlyosságát

– hirdettük meg a szent asztal megterítését… Lélekemelő, gyönyörűségesen fájdalmas és

– 398 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

valóságos részvétel volt ez az alkalom Krisztus halálában, s megbizonyosodás a bűnbocsá-

natért esedező és érte vergődő lélek öröklét felőli reményének. A hívek serege és áhítata a jelenlévő német katonákat is meghatotta. Alig volt vége az örökké emlékezetes istentiszteletnek, híre futott a kormányzó úr drámai szózatának és fegyverszüneti kérésének.

Izgatottan latolgattuk a várható fejleményeket. A német alakulat parancsnokai este vették a hírt. Az addig barátságos arcokról ellenséges pil antások áradtak felénk. „Selbsmord, Selbsmord” – hangoztatták. Izgatott készülődésben voltak. Mikor aztán értesültek Szálasi-

ék hihetetlen és durva ál amcsínyéről, felragyogó arccal, gúnyosan mondották (Leutnant Fritz Knappe aus Breslau): „ungarische Führung fty…, deutsche Führung kommt.” Másnap eltávoztak, simán és észrevétlenül. Századosukban volt annyi részvét hazánk és népünk szomorú sorsa iránt, hogy megjegyezte: „kár ezért a szép országért”.

Az istentiszteleti alkalmakon a gyülekezetet a Krisztushoz való ál hatatos hűségre és az elkövetkezhető szenvedésekre készítettem elő. Régi szép országunk sok-sok bűneink miatt való szomorú sorsra jutását mindennap elsirattuk. Isten szabadító és megtartó kegyelméért soha ennyire nem esedeztünk, mint ezekben a napokban. A nekünk szóló kiürí-

tési rendelet október 18-án éjjel érkezett meg.

Azonnal összehívtam a presbitériumot. Drámai gyűlésünk jegyzőkönyvét szó szerint közlöm:

Lelkipásztor az egyházközség történelmének e legsúlyosabb időszakában összehí-

vott rendkívüli gyűlést Isten Igéjének olvasásával és buzgó imádsággal nyitja meg. Ezek után ismerteti lelkipásztor szeretett hazánk válságos helyzetét, amely folytán egyház-községünk is a hadiesemények sodrába emberi számítás szerint valószínűleg belekerül.

Az orosz hadsereg Nagybánya Szatmárnémeti irányából rohamosan közeledik. Az ország egyéb területei, főleg a Nagyalföld, s benne Debrecen súlyos csaták színhelyei és az orosz előnyomulás feltartóztatása lehetetlennek látszik. Az orosz-német-angolszász hatalmak mérkőzésében, melyben hazánkat földrajzi fekvése miatt belekényszerítették, minden magyar érték veszélynek, kárnak, pusztulásnak van kitéve. Református egyházunk mindenkor a keresztyéni békesség megvalósulásáért imádkozva, de ugyanakkor hazafiúi kötelessége-it is alázatosan és engedelmesen hordozva, aggodalommal nézte a háború pusztításait, és mindenkor felemelte szavát a gyűlölet és embertelen pusztítás ellen. Most szívét járja át az éles tőr, amidőn hazánk szent földjén dúl a pusztítás ördöge. Horthy Miklós kormányzó urunk október 15-i, megrázó erejű szózatában a pusztítás elkerülése végett szívére és lelkiismeretére hallgatva fegyverszünet kérésével próbálja egy utolsó erőfeszítésként elhárítani a végromlást. Szózata azonban hiába hangzott el. Emberileg nézve, legalábbis most, hiába.

A német „szövetséges” elég erős arra, hogy megsemmisítsen, elhallgattasson, minden külön magyar érdeket. Kormányzó urat erőszakkal lemondatták, elfogták s állítólag elhurcolták.

Az új kormány engedelmes eszköze a további háborús idegen céloknak. Tehát veszélyben vagyunk!

S azóta a hadi események folynak. A hadseregek egyre mélyebben nyomulnak hazánk

belsejébe. Községünk területére vonatkozóan is lerendeltetett a kiürítés. A hatóság mindenkit távozásra szólított fel. Az értékesebb egyházi ingóságok biztonságba helyezését a polgári hatóság felajánlotta. Lelkipásztor azonban kijelenti, hogy egyházi hatóság ilyenről nem ren-

– 399 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

delkezett. Jobbnak látja, ha ezen értékeket a bizonytalan biztos helyre való szállítás helyett saját magunk próbáljuk megőrizni Isten segítségével. Jelenti, hogy püspök úr is fogadalmat tett, hogy nem hagyja el Tiszántúl területét, és a reá bízott nyájra a legsúlyosabb körülmé-

nyek közt is vigyázni fog. E gyülekezet pásztora is helyt akar ál ani a levégsőkig. Ameddig szolgálatát el áthatja, nem tántorítja meg semmi. Lehet azonban, hogy személyes élete felől Isten másképp határozott, mint mindnyájan halál révén ál unk naponként is, és az egyházi élet vezető nélkül maradna, vagy más egyéb külső akadály: rombolás, dúlás, stb. következnének be: ezért a híveket Krisztus urunk oltalmába ajánlja, s a presbitereket őrál ásra kéri.

Az egyházközség vagyonáról vezetett naplókat gondnokkal együtt lezárta. Az anyakönyveket, fontos irományokat, úrasztali klenódiumokat az egyház ládájába zárva presbitérium a templomba helyezi el, az úrasztali terítőket pedig megőrzés végett a megjelent presbiterek átveszik. Presbiterek könnyes szemekkel veszik magukhoz az egyes terítőket, majd buzgó imádság és a XC. zsoltár eléneklése után Isten szabadításának reményében véget ért a gyűlés.

A most következő napok lázas szorongások közepette teltek el. Szatmár felől az ágyúk és a németek által végzett robbantások döreje hal atszottak. Vihar előtti feszültség volt a levegőben. Karhatalom nem volt már a vidéken. Rendbontásra azonban mégsem került sor.

A lakosság megőrizte nyugalmát. A rendet és nyugalmat kisközségünk tiszta református hit-ből táplálkozó lelkülete biztosította. Ha élesztette is a Sátán alkalma a vágyat egyesekben, mert hiszen Jézus tanítványai közt is volt Júdás, a többség nyugalma mindenkire parancsoló-

lag áradt. Rablásra, fosztogatásra, nem került sor, bár ezen a téren más községek lakói ingerlő

példát mutattak.

Községünkből senki sem menekült el a kiürítési parancsra. Az itt lakó földbirtokos, Staudinger Béla nőtlen fia, ifj. Staudinger Béla elindult ugyan, de szülei itt maradtak és azután ő maga is visszatért. Itthon maradtak a leventék is, akiknek az utolsó pil anatban kellett volna parancs szerint útnak indulni nyugat felé. Lelkipásztor és tanító sem menekült el, bár a menekülés gondolata, s család körében a sokféle rémhír hatására felmerült ugyan, de csírájában elfojtódott a gondolat is. Megható volt, hogy a presbitérium tagjai milyen nagy szeretettel kérték lelkipásztorukat és tanítójukat, hogy menekülésre még csak ne is gondoljanak, maradjanak itt velük, akármi történik. Lehetett volna-é másképp ha-tározni hűtlenség vádja nélkül? Most már csak arra kértük a jó Istent, hogy az átvonuló harcok és hadseregek félelmet és halált árasztó tengerében küldje szabadításunkra Megváltó Jézusunkat, hogy ha pusztulni és veszni látszik minden, jöj ön felénk és mi is hozzá mehessünk.

Október 18-tól 25-ig ilyen lelkiál apotban vártuk az eseményeket. Október 25-én dél-után néhány német utóvéddel beszélgettem. Megtudtam tőlük, hogy az oroszok hamarosan ideérkeznek. A németek a határban ütegeket helyeztek el, és beásták egyes helyeken magukat. Úgy látszott, felveszik a harcot. Lázasan készültünk tehát, hogy ingóságainkból néhány darabot a pincébe levigyünk. S aztán jött életünk legfélelmetesebb éjszakája. Este 9 óra tájban kint ál tam a kertben. Csend volt. Csak távoli szekérzörgés jelezte ismeretlen csapatok közeledését. Nem sokkal később minden lövés nélkül, a legnagyobb csendben menetelő csapatok málhás szekerek, gyalogsági és páncéltörő ágyúk kíséretében érkeztek utcáinkra. Vezényszavak pattogtak, s a követkető pil anatokban ijesztő gyorsasággal

– 400 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

ellepték házainkat a vörös hadsereg félelmes hírű katonái. Itt voltak tehát kelet ismeretlen és titokzatos fiai. Mint megbolygatott méhkas, olyan olyanná vált a falu. Mindenki Istenünk után magára volt utalva ezen az éjszakán. Hozzánk, a parókiára egy fiatal orosz hadnagy toppant be. Egyenesen a zongora mellé ült, s néhány dalt eljátszott. Megköny-nyebbülve lélegzettünk fel a zongorázó orosz tiszt láttára. Talán a jó Isten küldte hozzánk.

Ez a tiszt azonban gyorsan, ahogyan jött, eltávozott, s ekkor nagy megdöbbenésünkre 8 elhanyagolt külsejű közkatona tódult be szobánkba. Mindjárt vodkát és bort követeltek, s az eredménytelen kérés után tüstént házkutatásba kezdtek. Találtak is dena-turált szeszt. Nagy lelkendezéssel kezdtek elfogyasztásához, természetesen engem is megkínálva. Feleségem, anyósom, két kis gyermekem társaságában nagy szorongással szemléltük a kissé bizony kellemetlen helyzetet. Végül is az egyik idősebb, jobb indulatú katona intézkedésére átvonultak a másik szobába, kézmozdulatokkal magyaráz-

va, hogy két kis gyermek nyugalmát ők nem háborgatják, maradjunk nyugodtan, nem

nyúlnak semmihez. Így is történt. Ők a szomszéd szobában reggelig iszogatták a dena-turált szeszt, mi pedig Istenre bízván magunkat, mély álomba merülve aludtuk át az éjszakát. S a nem egészen bíztató külsejű vörös katonák semmi bajt és kárt nem csináltak. Reggel eltávoztak anélkül, hogy kifosztották volna a helyet, ahol minden előttük volt. Se fehérneműhöz, se ruhához, se evőeszközhöz nem nyúltak. Csupán egy csiz-ma tűnt el. Nem tettek kárt a lelkészi irodában sem. Nem így bántak el a gazdasággal.

Az istállóból igénybe vettek két szép lovat, lószerszámot szekérrel és kocsival együtt.

Községünkből 39 lovat és 18 járművet vettek igénybe a további előnyomulás céljaira.

Vigasztalan reggel volt ez. Egész világ tűnt el lelkünkből egy éjszakán, és egy másiknak még csak ködképét se észleltük. Szinte álomnak tetszett, ahogyan jártunk-keltünk az orosz katonák nyüzsgő tömege közt. Egyedüli kellemetlenségem a leventeotthonban lévő rádióm miatt volt. Egy kapitány követelte rádiómat. Sehogy se tudtam vele meg-

értetni, hogy nem dugtam el, csak más helyen van. Végül is 3 percet adott, hogy kerítsem meg a rádiót. Fegyveres katonát állított mellém, és úgy kísértetett végig a falun.

Mikor aztán az általam mondott helyen csakugyan ott találta a rádiót, nem volt semmi baj, sőt egy másik készüléket adott cserébe. Körülbelül egy ezred erejű független orosz csapat volt elszál ásolva községünkben. Reggel indultak tovább. Harcra Istennek hála nem került sor. Csaholc felől érkeztek, Kisszekeres-Fehérgyarmat irányába távoztak.

Több csapat nem volt szál áson, csal átvonulóban. Az átvonulás is csak 3 napig tartott.

S ekkor szerbe-számba szedtük a gyülekezetet. Istennek soha meg nem hálálható kö-

szönettel ál apíthattuk meg, hogy a lovak, járművek, néhány ruhadarab, főleg lábbeli, ezenkívül ennivaló elrekvirálásán kívül semminemű anyagi és erkölcsi kártevés nem történt. Bár próbálkoztak egyes helyeken garázdálkodással, szinte csodálatos és nem egy ízben hősies elszántsággal sikerült meggátolni minden ilyenféle erőszakos kísérletet.

Érintetlen maradt a templom és az iskola is. Az iskolát nem vették igénybe az el-szállásoláskor se. A tanítói lakásban szálláson lévő kapitány kijelentette, hogy iskolába nem szabad bemenniük. Három-négy nap elteltével kis községünk csendjét nem zavarta nagyobb átvonuló harci csoport. Október 29-én, vasárnap – 4 nappal az oroszok bejövetele után – rongyos ruhákba öltözve már templomba gyülekezett Vámosoroszi

– 401 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

népe. Nagy meglepetésként, megrázó erővel hatott a harangok megszólalása. Zengett a harangok szava, s bár a falu szélén orosz csapatok vonultak, a hívek elindultak a templom felé. Jöttek, jöttek… nem teljes számban, mert hiszen a ház őrzői otthon maradtak. De zengett a harang, felcsendült az ének, felszállt a hálaadó imádság füstje a megtartó Isten őrizetéért és szabadításáért. A megkegyelmezett bűnösök hálája csor-dult ki a színültig tele lévő szívkelyhekből.

Ez a vasárnap visszaadta sokak hitét és életerejét. Újult erővel kezdtünk munká-

hoz. Közben a fehérgyarmati katonai parancsnok rendelkezését is vettük, aki rendkí-

vüli megértéssel viseltetett a magyar nép iránt, hogy az istentiszteletek tartásának és a vallás gyakorlásának nincs semmiféle akadálya.

S a régi életet folytattuk tovább egyházunk kebelében. Istentiszteletet minden alkalommal rendesen megtartottuk, az iskolázást rövidesen megkezdettük. Említésre méltó, hogy bár a lakosságot sokféle közmunkára vették igénybe, a gyülekezet mégis vállalkozott romokban heverő, lóhajtású olajütéjének egyházi közmunkával való rendbehozására.

Minden egyháztag dolgozott a javításnál. Szekeresek, napszámosok mind letöltötték a rájuk eső közmunkát. Megértette mindenki a közös munka szükségét. Fel is épült újra 2 hét alatt az ősrégi malom. Megindult a munka újra benne, hogyha kicsi teljesítőké-

pességgel és haszonnal is, de sáfárkodjék a rábízott talentumokkal. Soha el nem ért eredmény mutatkozott azonnal. A gőzmalmokat felrobbantották: égető szükség volt

a nemrég lekicsinyelt malmunkra. Talán most lesz az az idő, hogy ez által tartja meg Isten számunkra a vékabeli lisztet és a korsóbeli olajat.

Az egyházi belhivatalnokok ez ideig semmi szükséget nem szenvedtek megélhe-

tésük terén. Részükre kiadatott, ami szükséges. Tüzelőt is 10 kilométer távolságról közfuvarral szállítottak be a gyülekezet tagjai. A nagy szomorúságban vigasztaló volt ez a tény, és ez a ritka helyzet. A megpróbáltatásból és a fájdalomból azonban ne-künk is részünk volt. Nem dicsekszünk vele és nem panaszkodunk érte. Testvéreink nálunknál sokkal, de sokkal súlyosabb helyzetét még csak sejtettük ugyan, de átéreztük egész szívvel, a magunk és mások terhének pedig Jeremiás példájára alátettük nyakunkat, hogy Krisztusunk kereszthordozásában nekünk is részünk legyen. Nehéz

szívvel, de Istenben bízó lélekkel róttuk lépteinket advent és karácsonyon át az új esztendő felé.

December 19-én kaptuk kézhez püspök úr első körlevelét, amely további megnyug-

vás szerzője volt. Sok gyülekezet és lelkipásztor életéről szereztünk tudomást már ezen időszakban. A környékbeli gyülekezetek pásztorai majdnem kivétel nélkül helyükön maradtak. Fájdalommal értesültünk esperesünk, Török József eltávozásáról.

Karácsony szent ünnepét békességben ünnepeltük meg. Az úri szent vacsora ki-

szolgáltatásának semmiféle akadálya nem merült fel. Az ünnep második napját azonban megzavarta egy szállítási parancs, amelyet teljesíteni kellett. Ekkor kezdődtek el a terményszállítások Szatmárnémetibe és Csengerbe, amelyek a nagy távolságot járni nehezen tudó ökrös és tehenes gazdáknak különösen nagy nehézséget jelentett.

Szolgálván és engedelmeskedvén azonban békességünk megadatott Istentől.

Az óesztendő koporsójánál azzal a hittel énekeltük az ősi éneket, hogy az új eszten-

– 402 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

dőben Isten újjászülő kegyelme újjáteremti és egybeszerkeszti ismét az Ő tőle oly sokszor oktalanul elpártolt, de elpártolását mindig megbűnhődő magyar népet.

Vámosoroszi, 1944. december 31.

Inczédy Márton

református lelkipásztor

Zsarolyán

Visszagondolva az 1944. év utolsó hónapjaira, hálaadással kell emlegetnünk Istennek ama különös kegyelmét, amellyel velünk volt és hordozott a veszedelmek idején.

Községünk, noha két főútvonal halad rajta keresztül, jelentősebb kárt sem

anyagiakban, sem emberáldozatban nem szenvedett. Pedig a halálgépek ben-

nünket sem kerültek el. Szeptember 5-én este 10 óra után pár perccel, ami-

kor az emberek nagy része már nyugovóra tért, az alacsonyra szállt gépek bom-

bázni kezdték a községet. Az alvó emberek a bombák robbanására felébredtek,

rémülten menekültek szerte a határba. Istennek különös kegyelme volt, hogy

a 24 bomba közül egy sem esett épületre, s még inkább, hogy egy ember-

élet sem esett áldozatul az öt negyedóráig tartó bombázás és géppuskatűz alatt.

A bombák egy része pedig a kertekre hullott, ahol sokan húzódtak meg, nagyobb ré-

sze pedig a kertek alján húzódó földekre. A légnyomástól megrongálódtak a templom ablakai, kihullottak nemcsak az üvegek, hanem a keretek is, a kár decemberi értékelés szerint 2500 pengő. Ezzel oda lett a nyugalom és munkakedv, ettől kezdve sokáig nem hajthattuk álomra fejünket.

Október 15-ike után már semmi munka nem ment. Nyugtalan félelem, bizonyta-

lanság érzése öntötte el a lelkeket. Heteken keresztül csak visszavonuló katonaságot és menekülők végnélküli sorait láttuk. Mind közelebb és közelebb dörögtek az ágyuk, s égő városaink – Szatmárnémeti, Nagy Károly, Nagybánya – lángjai világítottak bele a sötét októberi éjszakába. Október 21-én délben az itt tartózkodó magyar katonai alakulat parancsnoka közölte a község vezetőségével, hogy a Futura raktárát, amelyben mintegy 2000 zsák termény volt beraktározva, este felrobbantják, ezért a közelben lakók költözzenek ki házaikból. Az épület a lelkészi lakás szomszédságában van, így magam is egy közeli, mindössze 2 kilométer távolságra fekvő tanyára szállítottam ki családomat és ruhaneműinket. Feleségem és három gyermekem itt tartózkodtak

4 napig, én magam csak éjjelre mentem ki, mivel ott állandóan szökött katonák és né-

metek kószáltak, s az éjszakát nem merték egyedül tölteni. A robbantásra aztán nem került sor, mert a terményt hordani kezdték a raktárból, s két nap alatt ki is ürítették.

Községünket október 26-án szállták meg az oroszok. Ezután már gyorsan ment

minden. Lakásunkat feldúlták, ruhaneműinket, értékeinket elvitték, de az egyházi értékek hiánytalanul megmaradtak, előzőleg mindent a föld alá rejtettünk el. Meg-

– 403 –

S z at m á r i e g y há z m e g y e

lepő volt az a tény, hogy amikor íróasztalomból az utolsó darab papirost is kiszór-ták, ugyanakkor az egyházi szekrényt érintetlenül hagyták, s egyetlen könyvet nem vettek el helyéről. Nehéz napok, éjszakák következtek ezután, melyeknek mindegyikét a gyermekeinkért, leányainkért való féltés, remegés töltötte be, s álomtalanul, ülve virrasz-tottunk így hajnalig. Isten velünk volt akkor is, nem ért egyőnket sem durva bántalom.

Október 29-től már az Istentiszteleteket is megtarthattuk, eddig nem mertek mutat-kozni híveink az utcákon. Ezen a napon már temetnünk is kellett egy 92 éves öreg, megfá-

radt asszonytestvérünket. Ettől kezdve haladt minden a maga útján, csak az iskolában nem kezdődhetett meg tanerő hiányában a tanítás. Január 8-óta azonban ott is folyik a munka.

“Nagyok az Urnak cselekedetei, Dicsőség és méltóság az Ő cselekedete és igazsága megmarad mindvégig” (111. zs. 2 a) - 3v.)

Zsarolyán, 1945. június 18.

Király János

lelkipásztor

– 404 –

XII. rész

HELYSÉG-ÉS SZEMÉLYNÉVMUTATÓ

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Á. Borsy István

Aranyosmeggyes

Bagoly Gizel a

Abádszalók

Arató Ferenc

Bagoly Zsuzsánna

Abapuszta

Arday Aladár

Bagossy Vince

Abary Antalné

Arday István

Bágyi Ernő

Abony

Argyelán Zoltán

Baja Mihály

Ábrahám András

Ari Antal

Bajkay Dezső

Ábrahám Antal

Ármós Zsigmond

Bajkay Dezsőné

Abrók Sándor

Ártánd

Bajusz Gyula

Ács Ferenc

Árva Sándorné Pál Mártha

Bakó Gyula

Ács Jolán

Ary Antal

Bakó Istvánné

Ács Katalin

Ary Endre

Bakó László

Adametz Ede

Ary Endréné

Bakó Péter

Adorján Béla

Ary Magdolna

Bakóczy Imre

Adorján István

Asszonyvására

Bakonszeg

Adorjáni János

Asztalos Péter

Bakonszegi Gyuláné

Adorjáni Jánosné

Átány

Bakonyi László

Ady Elemér

Áts Katalin

Bakos Béla

Ady László

Áts Tibor

Bakos Kálmán

Agárdi Béla

Azeri Imre

Bakos Lajos

Agárdy Sándor

B. Bertalan Lajos

Bakos Lajosné Vajda Krisztina

Ajak

B. Debreczeni Andrásné

Bakoss Ottilia

Ajtay Jenő

B. Ékes Pál

Baksay László

Alacska

B. Ékes Sándor

Baktalórántháza

Albert Etus

B. Jánvári Sándor

Bakura Sándor

Almássy Márton

B. Kiss Imre

Balássy Mária

Álmosd

B. Kiss Károly

Balatonfőkajár

Alsófernezely

B. Kiss Sándor

Balatonfüred

Alsótótfalu

B. Kiss Zsigmond

Balatonlelle

Ambrózfalva

B. Kovács Péter

Balatonszárszó

Ambrus Julia

B. Major László

Balatonszepezd

Anarcs

B. Sólyom Imre

Balázs Andrásné

Andó Ferenc

B. Szabó Lajos

Balázs István

András Miklós

Babos (Babós) Lászlóné

Balázs Istvánné

Angyal Samu

Babus Gyula

Bálint Béla

Angyal Zoltánné

Bacsa Imre

Bálint Eszter

Antal Ferencet

Bacsa Lajos

Bálint István

Antal Gyula

Bacskó Anna

Bálint János

Antalfy

Bacsó Irma

Bálint László

Antóni Ernő

Bacsó Jenő

Balkány

Antóni János dr.

Bagamér

Bal a Ferencné

Apagy

Bagdi Ágnes

Bal a Gy. József

Apostol Elek

Bagdi Ilona

Bal a József

Apostolné Ember Mária

Bagi Emil

Balla Margit

Arad

Bagi Gábor

Bal a Zsigmond

Aradványi István

Bagoly Berta

Ballay Aladár

– 406 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Balmazújváros

Barabás Béláné

Bartha Gedeon

Balog Gyula

Barabás Béláné Deák Ilona

Bartha György

Balog István

Barabás Mihály

Bartha Gyula

Balog Kálmán

Báránd

Bartha Jenő

Balog Tibor

Bárány István

Bartha Jolán

Balogh Andor

Baranya Pál

Bartha Károly

Balogh András

Baranyi Barna

Bartha Lajos

Balogh Anna

Baranyi Barnáné

Bartha László

Balogh Antal

Baranyi Gábor

Bartha Zoltán

Balogh Béla

Barát Bálint

Bartos Lajos

Balogh Dániel

Baráth Gusztáv

Bary A. Zoltán

Balogh Dezső

Baráth Imre

Batári Kálmán

Balogh Dezsőné

Baráth István

Báthory család

Balogh Gábor

Baráth László

Báthory László

Balogh Ida

Baráth Mihály

Bátori Mária

Balogh Imre

Baráth Sándor

Batta Izabel a

Balogh Imréné

Barcza József

Batta József

Balogh István

Bárczay Gyula

Batta Miklós

Balogh József

Barcsa Béla

Batta Zoltán

Balogh Károly

Barcsa Gyula

Battonya

Balogh Lajos

Barcsa József

Bátyu

Balogh Mátyás

Barcsa Lenke

Bay József

Balogh Miklós

Bardi János

Bazó Józsefné

Balogh Oszkár

Bárdi Zsigmond

Bazsó Ilona

Balogh Pál András

Bárdos Lajos

Béczy Ernő

Balogh Róza

Bari Andrást

Becsei Imre

Balogh Sándor

Barkász Aladár

Becsei István

Baloghné

Barkaszi Károly

Becski József

Baloghné Kovács Ibolya

Barkaszi Sándor

Becsy Sándor

Balsa

Barkóczy Józsefné Pál Juliánna Bede Géza

Bán István

Barna Lajos

Bede Gyula

Bana Ilona

Barna Miklós

Beke István

Bancsik János

Barta András

Békefi Benő

Bánhegyesi Kálmán

Barta Béla

Békés

Bánszegi Laszló

Barta Imre

Békéscsaba

Bányai

Barta István

Békési Lajos

Bányai Anna

Barta Lajos

Békési Sándor

Bányai Gizel a

Barta Rebeka

Békéssámson

Bányai N. Zoltán

Barta Sándor

Békésszentandrás

Bányay (Bányai) Sándor

Barta Sándorné

Belenczéressy József

Bara József

Barta Tibor

Belényes

Bara Kálmán

Bartha Árpád

Belényesi Sándor

Barabás

Bartha Béla

Belgrád

Barabás Béla

Bartha Dezső

Beliuszki Pál

Barabás Béla

Bartha Erzsébet

Bellovics

– 407 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Belsőbőcs

Bernáth

Boda Ferenc

Bélteky Lajos

Bernáth István

Bódis Andor

Bélteky Mária

Bernáth Sándor

Bódis Gyula

Bélteky Sándor

Bertalan Gyula

Bodnár Demeter

Bencze János

Bertalan Imréné

Bodnár László

Bende Balázs

Bertalan Zoltán

Bodnár Péter

Benedek Eszter

Bertalan Zsigmond

Bodnárné Kéri Róza

Benedek Jolán

Bertha Bálint

Bodnárné Takács Margit

Benedek László

Bertha Ferenc

Bodó Ferenc

Benk

Bertha Jenő

Bodrogkeresztúr

Benkő Ferencz

Bese Imre

Bodrogszerdahely

Benkő Károly

Besenyőd

Boérné

Benkő Viktor

Beszterczey Klárika

Bogár Gábor

Bérczy Miklós

Beszterec

Bogyiszló

Berecky Zsigmond

Besztereczy László

Bohácsi Jánosné Oláh Róza

Berecz András

Betlehendi Pálné

Bojt

Berecz Áron

Biczó János

Bokor Imréné Janyik Ilona

Berecz Péter

Bihar

Bokor János

Berecz Sándor

Bihari István

Bokross Elek

Bereczki Lajos

Bihari Mihály

Bokross István

Bereczky J.

Biharkeresztes

Bolgár

Bereczky Sándor

Biharnagybajom

Bolgár Elek

Beregdaróc

Biharpüspöki

Bonczy István

Beregsurány

Biharszentjános

Bónizs

Beregszász

Bihartorda

Borbánya

Beregújfalu

Biharugra

Borbás Károly

Berekböszörmény

Bíró Dániel

Borbás Károlyné Füzessi Róza

Berencsi Béla

Bíró Gábor

Borbély Gábor

Berencsi Géza

Bíró Gyula

Borbély Lajos

Berencsi Gyula

Biro J.

Bori László

Berencsi Mihály

Biró János

Boris Margit

Berend

Biró József

Bornemissza István

Berentei Ernő

Biró Károly

Borók Antal

Berényi József

Bíró Lajos

Boros család

Berényi Sándor

Biró László

Boros Erzsébet

Béres Antal

Biró Lászlóné

Boros Imre

Béres Józsefné László Zsu-

Biró Sándor

Boros Jenő

zsánna

Birtha Józsefné

Boros Péter

Béres Károly

Bitay György

Boross Mihály

Beretzki Sándor

Bittó Zoltán

Boross Sándor

Berettyószentmárton

Bizóné Szilvasán Erzsébet

Borpatak

Berettyóújfalu

Bod Emilné

Bors

Berkesz

Bod Lajos

Borsa Imre

Berky Lajosné

Boda Aladár

Borsay Aladár

Berlin

Boda Dezső

Borsi József

– 408 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Borsos József

Bükki Lajos

Csarkó János

Borsós László

Bütösi Mihály

Csarkó Vince

Borsós Lászlóné

C. Nagy Sándor

Csaroda

Borsósné Dajka Erzsébet

Cégénydányád

Császár

Borsy Erzsébet

Cegléd

Császló

Borsy Imre

Celldömölk

Császy Elek

Borsy István

Cibakháza

Csatári István

Borsy Lajosné

Cigánd

Csatáry Dezső

Boruzs Janos

Czap János

Csatáry Jenő

Botos András

Czeder Béla

Csathó Kálmán

Botos Antal

Czeglédi István

Csathó Kálmánné Szász

Botpalád

Czeglédy Jenő

Erzsébet

Bozsányi Dezső

Czeglédy Sándor

Csáthy Erzsébet

Bököny

Czibere Lászlóné

Csató Sándor

Börvely

Czihat Károlyné

Csávás István

Börzsönyi József

Czina Pál

Csávás Sándor

Börzsönyi Józsefné

Czira Ferenc

Csécsi József

Börzsönyi Józsefné Bán

Cziriák Géza

Csecskedi Károly

Magda

Czirják

Cseh Margit

Böszörményi Ede

Czobe József

Cseh Zoltán

Böszörményi Jenő

Czompó Andor

Cseke Antal

Bráda Lajos

Czövek Kálmán

Csekey László

Bráda Lajosné

Czövek Kálmánné Győrfi

Csenger

Braunau

Margit

Csengerbagos

Breslau

Czövek Károly

Csengeri Zsigmond

Breznay Mihály

Czövek Klára

Csengersima

Brezovszky Pálffy Gizel a

Czövek Sándor

Csengerújfalu

Bucsa

Czövek Zoltán

Csenky (Csenki) Ferenc

Bucsy László

Cs. Kovács Imre

Csenteri Zsigmond

Buda Károly

Cs. Nagy Dániel

Csépes Jánosné

Budai Gábor

Cs. Nagy Dánielné Fábián

Csépke Pálma

Budapest

Jolán

Cserepes Imre

Bugyi Antal

Cs. Nagy Jólán

Cserépfalu

Buj

Cs. Nagy Károly

Cserés József

Bukarest

Cs. Oláh Miklós

Cserhalmy Irén

Bun Bálint

Cs. Tóth Ferenc

Cserna Ferenc

Bundy Adél

Cs. Tóth Istvánné

Csernák Béla

Bundy Margit

Cs. Vadon József

Csernefalva

Bura

Csaholc

Csete Bálint

Burai Mihályné

Csáky Imréné

Csicsó

Burján Sándor

Csala Imre

Csiha Ernő

Bustya Mária

Csanádpalota

Csiha Gábor

Butyka Béla

Csanády Róza

Csiha Gábor

Buzgó Jánosné

Csánky Benjámin

Csika Gábor

Büdszentmihály

Csap

Csikesz Sándor

– 409 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Csikgöröcsfalva

Dajka István

Debrecen-Kossuth utca

Csiki Zsuzsánna

Dajka Jánosné Papp Erzsébet

Debrecen-Mester utca

Csikós Imre

Dajka Károly

Debrecen-Péterfia

Csikósné Mészáros Irén

Dajka Pál

Debrecen-Téglavető

Csilizpatas

Daku Miklós

Debreczeni András

Csinády Gerő

Dancs András

Debreczeni Dániel

Csincsik Istvánné

Dancs Andrásné

Debreczeni I.

Csire Mária

Dancs Béla

Debreczeni Károlyné

Csiszár Árpád

Dancs István

Debreczeni László

Csiszár Árpád

Dancsháza

Debrovszky Mária

Csiszér Béla

Dancsházi Sándor

Decs

Csizmadia Éva

Dancsházy Sándor

Déda

Csobay J.

Dancsy László

Dede János

Csogor Ferenc

Dandé Imre

Dede Kálmán

Csok Bertalan

Daniel Mária

Dékán Elek

Csóka Imre

Danka Lajos

Dékán Imre

Csokaly

Dankó Sándor

Dékány Lajos

Csokonay József

Danku Pál

Dékány Lajos

Csokonyavisonta

Dányi Mihály

Deli Kálmán

Csomár Zoltán

Darabont Eszter

Demecser

Csongrád

Darcsi Andrásné

Demeter L.

Csontos Jenő

Darnó

Demjén Endre

Csökmő

Daróczi Gyula

Derecske

Csörgő József

Daróczi Katalin

Derzsi El a

Csőrögei Mártonné Tolnai

Daróczi Lajos

Derzsi Endre

Katalin

Darvas

Derzstomaj

Csörömbey Zoltán

Darvas Tibor

Dés

Csősz Ferenc

Dávid György

Dévaványa

Csubay L-né

Dávid István

Dézsi Mihály

Csuhai István

Dávid Judit

Dezső Klára

Csukás Zoltán

Dávid László

Dezső Sándor

Csurka Gabriel a

Dávidházy Gábor

Dézsy Zoltán

Csutoros Albertné

Dávidné Juhász Anna

Diák István

Csúz

Deák

Diósgyőr

Csűry István

Deák Lajos

Dobó János

Csüry Miklós

Deák Margit

Dobos Ilona

D. Lőrinczy Sándor

Debrecen

Dobos Katalin

D. Nagy László

Debrecen-Árpádtér

Doboz

D. Nagy Sándor

Debrecen-Csapó utca

Dobrossy Zoltán

D. Szabó Antal

Debrecen-Csapókert

Dóczi Béla

Daday Ákos

Debrecen-Homokkert

Dohy (Dohi) Árpád

Daday Ákosné

Debreceni Károly

Dolha

Daday Éva

Debrecen-Ispotály

Dombrád

Dajka András

Debrecen-Kerekestelep

Domján János

Dajka Antal

Debrecen-Kistemplom

Domokos István

– 410 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Domokos Miklós

Eperjesi Mihály

Falussy Gusztáv

Domokos Sándor

Eperjeske

Famin

Dózsa Balázs

Éradony

Faragó Antal

Dózsa Ernő

Ercsey Ernőné

Faragó Károly

Döge

Erdei Gyula

Faragó Károlyné

Drávicki László

Erdei Károly

Faragó Lajos

Drotár Ferenc

Erdei Miklós

Faragó Sándor

Ducza Ignácné

Erdei Zsófia

Farkas Benedek

Dudás Péter

Erdélyi Imre

Farkas Beniamin

Dukla

Erdélyi Imréné Nagymáté

Farkas Bulcsuné Nagy Irén

Dunapentele

Mária

Farkas György

Durkó Gábor

Erdélyi István

Farkas Imre

E. Nagy Sándorné

Erdélyi László

Farkas István

Ecsedi Balázs

Érdengeleg

Farkas Istvánné

Ecsedi István

Erdőd

Farkas János

Ecseg

Erdőhegy

Farkas Kálmán

Ecsegpuszta

Erdős Károly

Farkas L.

Eger

Erdős Lajos

Farkas László

Egerei Pál

Erika testvér

Farkas Miklós

Egeressy Gyula

Érkeserű

Farkas Pál

Egerlövő

Érmihályfalva

Farkas Sándor

Egri József

Erőss Gyula

Farkas Sándorné dr.

Egyed Márta

Erőss János

Farmasi Sándor

Ékes Károlyné Koczok Piroska

Erőss Zsigmondné

Faur János

Elek

Érpatak

Fazekas Gábor

Elek Sándor

Értarcsa

Fazekas István

Elek Sándor Ferenc

Ertsey Gyula

Fazekas János

Elekes

Eszenyei Béla

Fazekas Sándor

Elekes Illés

Eszenyei Gyula

Fazekas Zsuzsánna

Elekes Mária

Eszenyi József

Fegyvernek

Éles Zoltán

Eszenyi Sándor

Fehér Bertalan

Élesd

Esztár

Fehér János

El a testvér

Esztergom

Fehér Károly

Ember Béláné

Éva Sándor

Fehér László

Emődi Imre

F. Kiss Ferenc

Fehér Margit

Emődi Sándor

F. Nagy Imre

Fehérgyarmat

Encsencs

F. Szabó László

Fehérváry József

Endrédi Pál

F. Tóth Sándor

Fejér István

Endrőd

F. Varga Lajos

Fejes Ida

Endrődyné Turi Juliánna

Fábián Sándor

Fejszés Endre

Enyedi Andor

Fábiánháza

Fekete Antal

Enyedi Etelka

Fabó Zsigmond

Fekete Ferencné

Enyedi József

Fabó Zsigmondné

Fekete Gusztáv

Enyedy Andor

Fabu Erzsébet

Fekete Gusztávné Bartha

Enyedy István

Fajt Mihályné

Borbála

– 411 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Fekete Gyula

Forró Imre

Gacsályi Károly

Fekete Imre

Földeák

Gádoros

Fekete István

Földes

Gajdos Elvira

Fekete János

Földesi Róza

Gál Andor

Fekete Józsefné

Földessy Ferenc

Gál Andor

Fekete Károly

Földessy Zsigmond

Gál András

Fekete Lajos

Frencel Klára

Gál Ferenc

Fekete Miklós

Fuhrmann Zsuzsánna

Gál Imre

Fekete Sándor

Furiakovics Eleonóra

Gál Lajos

Fekete Viktória

Furka László

Gál László

Felsőcéce

Furka Vince

Gál Mihály

Felsővisó

Furta

Gál Miklós

Fényes Jenő

Futor Béla

Galambos Imréné

Fényes Kálmán

Fux Antal

Galambos Sándor

Fényes Kálmánné

Füle Éva

Galánffy András

Fényeslitke

Füleki Kovács Mihály

Gálbory Erzsébet

Fenyves Ferenc

Fülep Imre

Gálbory Margit

Ferenczi Etel

Fülesd

Gálfi Péter

Ferenczi Gizel a

Fülöp Ferenc

Galgóczi Imre

Ferenczi Juliánna

Fülöp Gusztáv

Galgóczy Árpád

Ferenczy Károly

Fülpös

Gán János

Fésűs Margit

Fülpösdaróc

Garaguly Gyula

Fesztóry Sándor

Fürge

Garamszentgyörgy

Ficser László

Füzes Gyula

Garbolc

File Endre

Füzesabony

Garzó Sándor

File Gyula

Füzesgyarmat

Gáspár Aranka

Filep Gusztáv

Füzessi Vilma

Gáspár Endre

Filep Sándor

Füzessy Géza

Gáspár Ferenc

Finta Gerő

G. Nagy Antal

Gáspár Kálmán

Fintor Béla

G. Nagy Eszter

Gáspár Mihályné

Fodor Béla

G. Nagy Istvánné

Gáti Imre

Fodor Gizel a

G. Tóth Sándor

Gáva

Fodor Ilona

Gaál alezredes

Gazsó Pál

Fodor János

Gaál Éva

Gebe

Fodor László

Gaál Géza

Géberjén

Fodor M.

Gaál István

Géczy Tihamér

Fogarassy Dezső

Gaál Miklós

Gecsei Zoltán

Fogarassy Jenő

Gaal Zsigmondé Márkus Ilona

Géder József

Fontos Gyula

Gábor András

Gégény

Forgács Gyula

Gábor János

Gejőc

Forgó Gáborné

Gáborján

Gelénes

Fóris Eszter

Gáborjáni Szabó Gábor

Gemzse

Fóris Etelka

Gáborjáni Szabó Szabolcs

Gerembey Péterné

Fóris Lajos

Gachal E. György

Gergely Endre

Forrai István

Gacsály

Gergelyiugornya

– 412 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Gerő Péter

Gy. Molnár Lajos

Hadad

Gerzsenyi István

Gy. Nagy István

Hadady István

Geszt

Gyárfás Sándorné

Hadházy Ferenc

Gesztely

Gyarmat

Hadházy Lajos

Gesztelyi Nagy Béla

Gyarmathy Istvánné

Hadházy Lászlóné

Geszteréd

Gyarmati

Hadházy Mária

Giday Endre

Gyarmati Irén

Hadházy Pál

Gilicze László

Gyarmati Lajos

Hadházy Sándor

Godács (Godáts) Imre

Gyebrószky József

Hajdú András

Gombás

Gyene Istvánné

Hajdú András

Gombkötő Sándor

Gyene Pál

Hajdú Béla

Gombos Gáborné

Gyene Zsigmond

Hajdú Elemér

Gombos Lajosné

Gyenge Jánosné

Hajdu Gyula

Gonda Balázs

Gyenge Károly

Hajdu János

Gonda Erzsébet

Gyenge Sámuel

Hajdu József

Gonda Lajos

Gyerák János

Hajdú Károly

Gondáné Csatáry Ilona

Gyergyói János

Hajdú Klára

Gorzás Sándor

Gyermely

Hajdu Miklós

Góz Sándort

Gyoma

Hajdu Pál

Göczy József

Gyökös Imre

Hajdú Péter

Göda Sámuel

Gyökössy Dániel

Hajdú Péterné

Gödöllő

Gyöngyös

Hajdu Sándor

Gönczi József

Gyöngyössy Elek

Hajdúbagos

Gönczi László

Györffy Kálmán

Hajdúböszörmény

Gönczi Sándor

Győrffy Lajosné

Hajdúdorog

Gönczy Béla

Györffy Péter

Hajdúhadház

Gönczy János

Györfi Erzsébet

Hajdúnánás

Gönczy Sándor

Győrfi Lil a

Hajdúsámson

Görbeháza

Győrfi Sára

Hajdúszoboszló

Görgényszentimre

Győrfy Imre

Hajdúszovát

Görög Sándor

Győri István

Hajnal Eszter

Görög Sándorné

Györke István

Hajnal Ilona

Görömbey Károly

Győrtelek

Hajzer Antal

Görömbey Zoltán

Győry György

Hajzer Erzsébet

Görömbölytapolca

Gyula

Hajzer István

Görömley Sára

Gyulaháza

Hajzer János

Göttmann Ferenc

Gyulavári

Halász Szabó Imre

Grác

Gyulavarsánd

Halmai Tivadarné

Gresztelyi Nagy Lenke

Gyügye

Halmi

Guba Imre

Gyüre

Halmi Imre

Guba Mihály

Gyüre Balázs

Haluska János

Gulács

Gyüre Lajos

Hamburg

Gulya Géza

H. Tóth Sándor

Hampton, lord

Gulyás Elvira

Háda Ernő

Hamvas József

Gulyás Sándor

Háda Sándor

Hanczkó Klára

– 413 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Harangi Péter

Hodossy Dezső

Icsa Sándor

Harasztosi Gyula

Hódy Gusztávné

Idrányi Anna

Harcsa Sándor

Homokbödöge

Ignéczy Sándor

Harkay Ilona

Homoky Ferenc

Iklódi Ilona

Harsány

Homorád

Ilgisz Grehovi

Harsányi Imre

Homoródi Endre

Ilie

Harsányi István

Homorog

Ilk

Harsányi Pál

Hordós Gyuláné Kóródi

Illésy Sándor

Hathy Tibor

Erzsébet

Il ye

Hatvan

Horthy László

Illyés Edit

Hegedűs Ferencné Takács

Horthy Miklós

Illyés Péter

Magdolna

Horváth Árpád

Illyés Zoltán

Hegedűs Kálmán

Horváth Béla

Imre János

Hegedüs Tibor

Horváth Éva

Imre Lajos

Hegyaljai Kiss Géza dr.

Horváth Ferenc

Incze Beniámin

Hegyessy Béla dr.

Horváth Gábor

Incze Gábor

Hegyi József

Horváth Gyula

Incze Ilona

Hegyközújlak

Horváth Imre

Incze Imre

Hegyközszáldobágy

Horváth Imréné

Inczédy Márton

Heléczy Ilona

Horváth István

Irlanda Dezső

Helén testvér

Horváth Istvánné

Isaák Jolán

Helmeczy Adolf

Horváth János

Iván Mária

Helmeczy Sándor

Horváth József

Ivanics (Ivanits) Bertalan

Helmeczy Sára

Horváth Kálmán

Ivanovics Kaszinov Alexander

Helmeczy Sarolta

Horváth Károly

Iványi Antalné

Hencida

Horváth Károlyné

Jaczó Gyula

Hercegh János

Horváth Lajos

Jakab Andrásné

Herczegh Kálmán

Horváth László

Jakab Árpádné Incze Erzsébet

Herczegh Sándorné

Horváth Mária

Jakab K. Borbála

Hermán Tibor

Horváth Sándor

Jakab Lajos

Hermánszeg

Horváth Sándorné Istenes

Jakab Tamásné

Hermeci József

Zsuzsánna

Jákó Balázs

Herpay Gábor

Horváth Zoltán

Jákó Dezső

Hetefejércse

Hosszúmező

Jákóhódos

Hetey András

Hosszúpályi

Jakucs László

Hetey György

Hrabéczyné Bartha Ida

Jakucs Sándor

Hetey Pál

Hrabovszki István

Jakusbokor

Hetey Sándor

Hujbert S-né

Jámbor József

Heves

Hunyady Béla

Jámi Gusztáv

Hézser Lajos

Huszár Lajos

Jánd

Hidi Mihály

Huszka Mihályné

Jánk

Hidvégi Gábor

Huszti András

Jankáné Ujlaky Teréz

Hobka Ilonát

Huszti Elek

Jánossy Gábor

Hodász

Huszti István

Jánossy Imre

Hódmezővásárhely

Ibrány

Jánossy Lajos

– 414 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Jánszky Elemér

Jutka testvér

Kalmár László

Janthó Sándor

K. Balogh Ferenc

Kalóz Dezsőt

Jánváry István

K. Csontos Mihályné Kiss

Kalydy János

Jármi

Terézia

Kamandi Sándor

Jármy Anna

K. Dajka Imre

Kanalas Károly

Jászkisér

K. Kiss Gáborné

Kántor Bertalan

Jászszentandrás

K. Kovács Lajos

Kántor István

Jéke

K. Molnár István

Kántor Jolán

Jena

K. Nagy Ilona

Kántor József

Jenei Dezső

K. Nagy János

Kántor Lajos

Jenei Mihály

K. Papp Lajos

Kántorjánosi

Jenei Sándor

K. Pető Lajos

Kapás

Jenescu Emanuel

K. Szabó Sándor

Kapás Rezső

Jeney József

K. Tarsoly Gyuláné Gy. Szabó

Kapcsos Mihályt

Jeney László

Róza

Kapoly

Jeskó Sándor

K. Tóth Lajos

Kapuvár

Jezerniczkyné Bíró Etelka

Kaba

Karacsné Császi Mária

Jóna Ilona

Kacskó János

Karácson András

Jóna János

Kádár Antal

Karácsony György

Jónás Ferenc

Kádár Elek

Karácsony Lajos

Jónás Imre

Kádár Ernő

Karácsony Sára

Jónás Lajos

Kádár Gáborné

Karácsonyi Istvánné

Joó Károly

Kádár János

Karakas András

Joób Olivér

Kádár Lajos

Karakas Gyula

Józsa

Kádár Mária

Karakas Lajos

Józsa Lajos

Kádárta

Karakas Sándor

Józsa László

Kajor Menyhért

Karancsi Borbála

Józsa Sándor

Kakszentmárton

Karcag

Józsefháza

Kakucs Imréné Késmárky

Kardos Lajos

Juhász Bálint

Gizel a

Kardos Sándor

Juhász Barna

Kala Ferencz

Karmazsin Istvánné

Juhász Dezsőné Máté Irma

Káli Dénes

Karmazsin Károly

Juhász Elek

Kal a Sándor

Karola

Juhász Eszter

Kál ay Ferencné

Károly Anna

Juhász Ferenc

Kál ay Imre

Károly Ferenc

Juhász Imréné

Kál ay Szabolcs

Károly József

Juhász Irén

Kállósemjén

Károlyfalva

Juhász István

Kálmán Dénes

Károlyi Antal

Juhász Jenő

Kálmán Sándor

Károlyi János

Juhász Károly

Kalmár András

Kárpádi Árpád

Juhász Lajos

Kalmár Anna

Kárpáti György

Juhász Nagy Sándor

Kalmár Dániel

Karsai Sándor

Juhász Sámuel

Kalmár Gyula

Kassa

Juhász Sándor

Kalmár János

Kasza Emma

Juhos Imre

Kalmár József

Kathó István

– 415 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Kató Gáborné

Kerekes Sándor

Kisléta

Katona Elvira

Kerékgyártó Emma

Kislónya

Katona Gyula

Kerényi I. Kálmán

Kismajor

Katona József

Keresztes Sándor

Kismarja

Katona Kálmán

Keresztes Sándorné

Kisnamény

Katona Lívia

Keresztessy József

Kispalád

Katona Mária

Keresztessy Zoltán

Kisrát

Katona Miklós

Keresztury Sándor

Kiss Albert

Katona Sándor

Keresztury Sándorné

Kiss Albertné

Katona Valéria

Kéri Andrásné Szávó Eszter

Kiss Antal

Kazai Benjamin

Kéri Sándor

Kiss Bertalan

Kecskemét

Kérsemjén

Kiss Ferenc

Kecskeméthy György

Kertész Sámuel

Kiss Gusztáv

Kecskeméthy Sára

Kertész Sándor

Kiss Gy. János

Kecskés Balázs

Kéry Sándor

Kiss György

Kegyes Istvánné

Kész Pál

Kiss Gyula

Kék

Kétegyháza

Kiss Ilona

Kékcse

Ketesd

Kiss István

Kéky Gyula

Kézy György

Kiss János

Kelemen Ernő

Kicsi Miklós

Kiss Jenő

Kelemen Etelka

Kigyós Sándor

Kiss József

Kelemen Ferenc

Kincses Endre

Kiss József

Kelemen József

Király Ágnes

Kiss Kálmán

Kelemen László

Király István

Kiss Károly

Kelemen Zoltán

Király János

Kiss Lajos

Kelemen Zsigmond

Király Lajos

Kiss László

Kelemen Zsigmondné

Király Sándor

Kiss Márton

Keller Mihály

Király Zoltán

Kiss Pál

Kemecse

Kirchmáyer Gyula

Kiss Viola

Kemecsey Ferenc

Kis Ilona

Kiss Zoltán

Kende György

Kis Imre

Kisújszál ás

Kende Miklós

Kis János

Kisvárda

Kenderes

Kis József

Kiszombor

Kenderesi István

Kis Lajos

Kisszántó

Kenéz Kálmánné

Kis Magda

Kisszekeres

Kenéz Sándor

Kis Mihály

Kocó Pál

Kenéz Sándorné

Kis Tamás

Koczóh Sándor

Kenézlő

Kisar

Kocsár Imréné

Kenyeres Sándor

Kisbodak

Kocsi Géza

Kerekes Éva

Kishódos

Kocsi Sándor

Kerekes Ferenc

Kiskálló

Kocsis András

Kerekes Imre

Kiskereki

Kocsis Béla

Kerekes István

Kiskirályság

Kocsis János

Kerekes János

Kisköre

Kocsis Kálmán

Kerekes József

Kiskunlacháza

Kocsis Lajos

– 416 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Kocskay Ferencné

Korsós József

Kozma János

Kocsord

Kósa Béla

Kozmáné Varga Irma

Kodácsi János

Kósa Ferenc

Köblös Mihály

Koffler Ferenc

Kósa Feri

Ködmön Gábor

Kokad

Kósa Károly

Kökényessy András

Kol ár József

Kósa Lajos

Kökényessy Endréné

Kol áth József

Kósa Zsigmond

Kölcse

Kolonnay László

Kótaj

Kölgyessy László

Kolozs Károly

Kotvics Imre

Költő Gyula

Kolozs Sándor

Kovács Balázs

Kömörő

Kolozsvár

Kovács Bertalan

Könczey Albert

Kolozsvári Kiss László

Kovács Endre

Könyves Kálmánné

Komádi

Kovács Ernő dr.

Könyves Tóth Albert

Komáromy Gábor

Kovács Ferenc

Körösfő

Komlódtótfalu

Kovács Gabriel a

Kőrösi Balázs

Komlós

Kovács Gizel a

Körösladány

Komlósi Gábor

Kovács Gyula

Körösnagyharsány

Komlóssy György

Kovács Ibolya

Köröstarcsa

Komlóssyné

Kovács Ilonka

Köröstarján

Komolay Sándor

Kovács Imre

Körösszakál

Komoró

Kovács Irma

Körösszegapáti

Konc Bertalan

Kovács István

Körtvélyessy László

Koncz Aurélné

Kovács Istvánné Teleki Zsu-

Köszl Ottóné

Koncz István

zsánna

Kötcse

Koncz Janika

Kovács János

Kötegyán

Koncz József

Kovács Jenő

Kötél Béniné Kovács Lila

Koncz Tamás

Kovács József

Kötel István

Koncz Zoltán

Kovács Juliánna

Kövendy Lajos

Kondor Béla

Kovács Károly

Kövér András

Kónya Ferenc

Kovács Károlyné Juhász Anna

Kövér Endre

Kónya Gábor

Kovács Lajos

Kövér László

Konyár

Kovács Lajosné

Krakkó József

Kopácsy Klára

Kovács László

Kregcsy Valdemár

Kopcsó András

Kovács Mária

Kreskay Ferencné

Kopócsapáti

Kovács Mihály

Kresznerics Gyula

Koppányi Gyula

Kovács Miklós

Kriston Antal

Koréh Endréné

Kovács Pál

Kriston Elek

Kormos Gyula

Kovács Sándor

Kriston Géza

Kormos Lajos

Kovács Tibor

Kriston Sándor

Korocz László

Kovács Tiborné

Kruchió Lajos

Kóródy Gyula

Kovács Zsigmond

Kuki Lajos

Korolyó kapitány

Kovácsné

Kulcsár Endre

Korom József

Kovaltsik Lászlóné

Kulcsár Erzsébet

Korpos Zsófia

Kozák Mária

Kuli János

Korsos István

Kozma Irén

Kulin Lajos

– 417 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Kulóz Miklós

László Albert

Erzsébet

Kun Albert

László Gyula

Lovas Márton

Kun Antal

László János

Lőcsey Lajos

Kun Elek

László Jenő

Lőrinc Mihály

Kun Ilona

Lázári

Lőrinczy András

Kun István

Lecső József

Lőrinczy József

Kun Józsefné Zakor Juliánna

Lédeczi Béla

Lőrinczy Józsefné

Kun Pál

Leel-Őssy Árpád

Lövő

Kun Vilibald

Leffelholcz Gábor

Lövőpetri

Kunágota

Leffelholcz Judit

Ludász Gyula

Kuncsorba

Lénárt Gyula

Lukácskó András

Kunhegyes

Lénártfalva

M. Kiss Gyula

Kunmadaras

Lencz G. Sándor

M. Kiss Gyuláné Tarczali

Kunszentmárton

Lencse Jenő

Erzsébet

Kunyhó Szabó István

Lengyel Antal

M. Tóth József

Kurdi Sándor

Lengyel Bálint

Maár Olga

Kurucz József

Lengyel Ferenc

Mácsa

Kuruczné

Lengyel Jenő

Mád

Kustár Dániel

Lengyel József

Madai Sándor

Kuszka István

Lengyel Sándor

Madar Sándor

Kutasy Margit

Lengyel Sándorné

Madarassy András

Kürthy Erzsébet

Lengyel Zoltán

Madarassy Géza

L. Nagy Emília

Lenkey Endre

Madarász József

L. Nagy István

Lenthe Lajos

Madarász Károlyné Balogh

L. Nagy Juliánna

Leolescu

Terézia

L. Tóth András

Léva

Mados Imre

L. Tóth Józsefné

Lévai Mihály

Mados Miklósné

Laczkó László

Lévay Géza

Magi Mátyás

Laczkó Lászlóné

Lévay Károly

Magoss Sándor

Ladányi Imre

Lévay Mária

Magyar Ágnes

Lajos Béla

Ligárt Mihály

Magyarcsanád

Lajos Mihály

Lipcsei Gábor

Magyardombegyház

Lajosmajor

Lipcsei Sándor

Magyarhomorog

Lakatos Margit

Liptai Lajosné

Magyari Béla

Lakay Vilma

Lipták Dénes

Magyari Vince

Laki Lajos

Liszkai Gyula

Magyaró

Láng István

Lisznyai Albert

Magyarosi Béla

Lanku József

Litke

Magyary-Kossa István

Lányi Pál

Loós András

Majsay József

Láposhidegkút

Losonc

Majtis

Lapu György

Losonczy Endre

Makai József

Laskai Pál

Losonczy Géza

Makai Lajos

Laskay Péterné Molnár

Lovadi Lajos

Makkai Márton

Katalin

Lovas Gábor

Makkai Sándor

Laskod

Lovas Gáborné Létay Anna

Makkoshotyka

– 418 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Makláry Károlyné

Máté Géza

Mezőzombor

Makláry Pap Ernő

Máté János

Micsinay Péterné

Makó

Mátészalka

Mihály István

Makra Sándor

Máthé Kálmán

Mihályfalvi Margit

Mali Máté

Matolcs

Mihályháza

Mánai Szücs Ferenc

Matolcsi Antal

Mihályi Gyula

Mancsa Imre

Mátyus

Mihályi Sára

Mánd

Mauks László

Mikács Erzsébet

Mandel Mór

Megadja Erzsébet

Mikecz Gábor

Mándok

Megyeri Béla

Mikecs Lajos

Mándy István

Megyeri Lajos

Mikepércs

Mányi Jánost

Megyéry Pál

Miklovicz Sándor

Máramarossziget

Méhes Ilona

Mikó Imre

Marcsa Imre

Méhész Sándor

Mikó József

Marcsek Márta

Méhtelek

Mikó László

Margitta

Melegh Dániel

Mikó Miklós

Máriapócs

Melegh Tibor

Mikó Sándor

Marika testvér

Melkó István

Mikolay Istvánné

Marján Ferenc

Menyhért Tóni

Mikolay Pál

Marján János

Mérk

Milák Jenő

Marjay Géza

Mester István

Milák Jenőné

Marjay Károly

Mester János

Mile Barna

Márki Gábor

Mester József

Milota

Márki Róza

Mester Lajosné

Milotay Lajos

Markó Jenő

Mészáros Imre

Miskolc

Márokpapi

Mészáros István

Miskolczy Barnáné

Marozsán Ilona

Mészáros József

Misztótfalu

Marsalkó József

Mészáros Mihály

Mitrik Sarolta

Marsalkó Józsefné Balogh

Mészáros Sándor

Mitrovics Gyula

Emma

Mezei Béla

Moczok Lászlóné

Mártha Lajos

Mezei Lajos

Mogyorós Sándor

Mártha testvér

Mezei Sándor

Mohács

Márton Antal

Mezei Sándorné

Mohácsi József

Márton Árpád

Mező Bernát

Molnár (Gabi) Gabriel a

Márton El a

Mezőberény

Molnár A. Béla

Márton Ferenc(z)

Mezőcsát

Molnár Antal

Márton Gábor

Mezőgyán

Molnár Aranka

Márton István

Mezőhegyes

Molnár Bálint

Marton József

Mezőkaszony

Molnár Béla

Márton Lászlót

Mezőkeresztes

Molnár Elemér

Márton Sándor

Mezőkovácsháza

Molnár Ernő

Martonffy Béla

Mezőkövesd

Molnár Ferenc

Martsa Imre

Mezőladány

Molnár Géza

Masznyik Endre

Mezősas

Molnár Gyula

Mátay Andorné

Mezőtúr

Molnár Imre

– 419 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Molnár István

Nagy Dániel

Nagyhalász

Molnár János

Nagy Dezső

Nagyhodos

Molnár Jenő

Nagy Elek

Nagykálló

Molnár József

Nagy Ferenc(z)

Nagykároly

Molnár Klára

Nagy G. Sándor

Nagykereki

Molnár Lajos

Nagy Gábor

Nagykőrös

Molnár László

Nagy Géza

Nagylak

Molnár Márton

Nagy Gizel a

Nagyléta

Molnár Pál

Nagy Gyula

Nagylónya

Molnár Pálné

Nagy Imre

Nagymágocs

Molnár Sámuel

Nagy Irma

Nagymajlát

Molnár Sándor

Nagy István

Nagymajor

Molnár Vince

Nagy J. Lajos

Nagymáté Juliánna

Molnár Zoltán

Nagy János

Nagymáté László

Monoki Ilona

Nagy Jenő

Nagymáté Margit

Monor

Nagy József

Nagymáté Péterné Csabai

Monori Imre

Nagy Juliánna

Anna

Monostorpályi

Nagy Kálmán

Nagypalád

Mónus Ferenc

Nagy Károly

Nagypirit

Monus Sándor

Nagy Károlyné

Nagyrábé

Mónyiné Csil ag Angéla

Nagy Lajos

Nagyszalonta

Mór

Nagy László

Nagyszántó

Morvay Aladár

Nagy Lóránt

Nagyszékely

Moszkva

Nagy Margit

Nagyszekeres

Mózes Anikó

Nagy Márton

Nagyszénás

Mózsik Antal

Nagy Mátyás

Nagyszőllős

Mudri Pál

Nagy Mihály

Nagytomaj

Munkács

Nagy Mihályné

Nagyvárad

Munkácsy (Munkácsi) György

Nagy Miklós

Nagyvarsány

Munkácsy Károly

Nagy Olga

Nánási Mihály

Muraközi Ferencné Horváth

Nagy Samu

Nánási Piroska

Ilona

Nagy Sándor

Nánássy Andor

Muraközy Éva

Nagy Tibor

Nánássy Erzsébet

Muraközy Gyula

Nagy Zoltán

Nánay Attila

Murányi József

Nagyar

Nánayné

Mustó Sándor

Nagyatádi Szabó István

Napkor

N. Nagy Ilona

Nagybacskó

Némedy István

Nábrád

Nagybajom

Némedy Zoltán

Nadányi János

Nagybánya

Nemes Alajosné Révész

Nádor János

Nagybereg

Juliánna

Nádudvar

Nagybocskó

Nemes Ferencz

Nagy Adél

Nagydobos

Nemes Imre

Nagy Balázs Dezső

Nagyecsed

Nemes István

Nagy Béla

Nagygéc

Nemes János

Nagy Bertalan

Naggyörgy Sándor

Nemes Sándor

– 420 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Nemesborzova

Nyírparasznya

Orosháza

Nemesné

Nyírpazony

Orosz B. Sándor

Német István

Nyírtass

Orosz Gyula

Németh Gizel a

Nyírtét

Orosz János

Németh Lajos

Nyírtura

Orosz Kálmán

Németh László

Nyírvasvári

Orosz Lajos

Németh Vince

Nyitray Etelka

Orosz Mária

Némethy István

Nyitray Zoltán

Orosz Sándorné

Némethy Mária

Nyulak Béla

Orosz Tamás

Nicolescu

O. Tóth György

Oroszlán Sándor

Nikolajevics Baikov Barisz

O. Varga Imre

Orth Imre

Nobik József

Ófehértó

Orvos Béla

Novák Károly

Ohat

Orvos György

Novi Sambor

Okány

Orvos Lajos

Nyárád

Ókécske

Osváth Sándor

Nyéky Imre

Oláh A. Balázs

Ottomány

Nyerges Ferenc

Oláh Balázs

Óvári

Nyerges Jolán

Oláh Béla

Óváry Géza

Nyeste Géza

Oláh Gyula

Ózd

Nyeste István

Oláh István

Ozsváth Józsefné

Nyeste Istvánné

Oláh János

Öcsöd

Nyeste József

Oláh József

Öcsödi Gáborné

Nyikos Sándor

Oláh Károly

Ökrös Erzsébet

Nyírábrány

Oláh Mihály

Ökrös István

Nyíracsád

Oláh Sándor

Ökrös József

Nyíradony

Oláh Zsigmond

Őr

Nyírbátor

Olajos Pál

Ördög Lajos

Nyírbogát

Olasz Béla

Ördögkút

Nyírbogdány

Olasz István

Őri József

Nyíregyháza

Olcsva

Őry Zoltán

Nyíresújfalu

Olcsvaapáti

Ötvös András

Nyírgelse

Olteanu István

P. Nagy Elek

Nyírgyulaj

Onda Sándor

P. Oláh Mihály

Nyiri Albert

Ónodi Géza

P. Szász Lajos

Nyiri István

Ópályi

Paál Gyula

Nyíribrony

Orbán Elek

Pájer Gyula

Nyírjákó

Orbán Elekné

Paks

Nyírkarász

Orbán Gyula

Paksi Kis Sándor

Nyírkáta (lásd Gebe)

Orbán Sámuel

Paksi Sándor

Nyírkércs

Orbán Sándor

Paksy Kiss Sándor

Nyírlövő

Orcskó Gizel a

Paksy Sándor

Nyírlugos

Orgován József

Pál Albert

Nyírmada

Orgován Lajos

Pál Erzsébet

Nyírmeggyes

Ormós István

Pál Ferenc

Nyírmihálydi

Oros

Pál János

– 421 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Pál József

Papp László

Pethő Antal

Pál Mihály

Papp Mihály

Pethő Ferenc

Palágyi István

Papp Pálné

Pethő Gyula

Pálfi Antal

Papp Sándor

Pethő Károly

Páll Dezső

Papp Sándorné

Pethő Zoltán

Páll Sándor

Papp Tibor

Petneháza

Pallagi István

Parrag Gyula

Petneházi László

Pal agi Istvánné

Parti Sándor

Petri Imre

Palotás István

Paszab

Petrovich Ede

Pálur Istvánné

Pásztó

Pettes Andor

Pánczél Jenő

Pásztor Erzsébet

Pikó Imre

Pánczél László

Pásztor Géza

Pincési Sándor

Pankota

Pásztor János

Pinczés Imre

Pankovits Jolán

Pásztor Zsigmond

Pintér Benjámin

Panyola

Patai Ambrus

Pintér Sámuel

Pap

Pataki József

Pintér Sándor

Pap Andor

Pataki Józsefné

Pipis István

Pap Béla

Pataki Lajos

Piricse

Pap Erzsébet

Pataki Sándor

Pista Ilona

Pap Ilona

Pataki Zoltán

Pocsaj

Pap László

Pátaky László

Pokol Borbála

Pap Zsigmond

Patay Irén

Pokol Rozália

Pápa

Patkós Imre

Polgár

Pápai Károly

Patkós János

Polgárdi

Pápai Sándor

Patkov Wallentin

Polyik Jánosné

Papkeszi

Patóháza

Pongrácz Elemér

Papolczy Zoltán

Pátroha

Porcsalma

Papos

Pátyod

Porcsalmi Lajos

Papp

Paulicsek

Poroszlay Ferenc

Papp Amanda

Péchy Szabolcs

Porzsolt

Papp Andor

Pécs

Porzsolt Ferenc

Papp Béla

Pelbárthida

Porzsolt István

Papp Ferenc(z)

Peleskey Sándor

Porzsolt Judit

Papp Gábor

Pelle Erzsébet

Pósalak

Papp Gézáné

Pelő Imre

Pósalaky László

Papp Gyula

Penke Lajosné Kovács Ilona

Posta József

Papp Imre

Pénzes Erzsébet

Pótor Aladár

Papp Imre

Penyige

Pótor Dániel

Papp Irma Judit

Perbenyik

Pótor Iboly Erzsébet

Papp József

Perecz István

Pótor Sámuel

Papp Kálmán

Pernyéspuszta

Póvik Albert

Papp Kálmán Jenő

Pesti László

Pozsár Gyula

Papp Károly

Péter István

Pozsgay Károly vitéz

Papp Lajos

Péter Lajos

Pozsonyi Jánosné Tóth Zsu-

Papp Lajosné

Péter Szarka László

zsánna

– 422 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Prága

Rákosszentmihály

Sajtos Mihály

Prügy

Ramocsaháza

Salga Margit

Puskár Juliánna

Rapcsák Péter

Sal ai Péter

Puskás Lajos

Rápó Károly

Sal ay Gézáné

Pusztagyenda

Rápolt

Sal ayné Kovács Ibolya

Pusztai Sándor

Rápolthy László

Sándor Imréné

Pusztakengyel

Rápolty Árpád

Sándor Kálmánné Antal

Pusztarozsály

Raposs Viktor

Erzsébet

Putnoki István

Rásky András

Sándor Nándor

Püspökladány

Ratkai István

Sándor Pál

Püspöklele

Rátkay László

Sánta Erzsébet

R. Hegedűs Ferenc

Rátonyi Irma

Sáp

R. Nagy László

Rátz Lajos

Sápi Ibolya

R. Szücs Erzsébet

Ravasz László

Sárbogárd

R. Tarsoly Antal

Rébék Pál

Sarkad

Rab János

Rebi Ferencz

Sarkadi Nagy Antal

Rab Mihály

Rédai József

Sarkadkeresztúr

Rácz Ambrus

Rédey (Rédei) József

Sarkadmeggyes

Rácz Antal

Reformátuskovácsháza

Sarkadújtelek

Rácz Géza

Reho Gyula

Sarkady Ferenc

Rácz Gyula

Rékasi Gábor

Sarkady Ilona

Rácz János

Rékasi Sándor

Sarkady István

Rácz Jenő

Remenyik Sándorné

Sarkady Károly

Rácz József

Resch Mihályné

Sarkady Pál

Rácz Károly

Réthy Lajos

Sárköz

Rácz Lajos

Rétközberencs

Sárközi István

Rácz Mihály

Sarkadi Pál

Sárospatak

Rácz Miksa

Rév

Sárossy Imre

Rácz Sándor

Révaranyos

Sárrétudvari

Rácz Zoltán

Révész Dezső

Sass Kálmán

Rácsai Lajos

Révész Imre

Sass Sándor

Rádi István

Rezes Mihály

Saszet Győző

Radnóthi Endréné

Rohod

Sátoraljaújhely

Radó József

Román László

Sch. Bán Rozália

Radó Margit

Romhányi Istvánné

Scholz

Radványi János

Rónay Gyula

Schuller János

Raffay Lajos

Rostás Jánosné Tóth Mária

Schwirián László

Rahó

Rózsa Jenő

Schwirián Lászlóné

Rakács Sándor

Rozsnyó

Sebestyén Béla

Rakamaz

Rudabánya

Sebestyén Kálmán

Rákó Aliz

Ruth testvér

Sebestyén László

Rákó György

S. Debreczeni Lajos

Sebeszta Gyula

Rákóczfalvi Edit

Sáfár Sándor

Sebők Jánosné Nagy Borbála

Rákóczifalva

Sajti Károly

Sebők József

Rákossy József

Sajtós Imre

Sebők Lajos

– 423 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Seeberg Béla

Smóling Gábor

Szabó Bertalan

Séllei Vilma

Soltész János

Szabó Dániel

Semjén

Soltikápolna

Szabó Dezső

Sényő

Solymosi József

Szabó Elek

Sényő Szabolcs

Sólyom Ferencné Balogh

Szabó Elemér

Séra Gyula

Margit

Szabó Endre

Séra Mihály

Sólyom Géza

Szabó Erzsébet

Serdült Károly

Sólyom Imre

Szabó Ferenc

Seres Béla

Sólyom Károly

Szabó Gáspár

Seress Imre

Somogyi Antal

Szabó Géza

Seress László

Somogyi Etelka

Szabó Gyula

Sértő Radics István

Somogyi György

Szabó Imre

Sesztina Nagybákay Jenő

Somogyi István

Szabó Imréné Tóth Gizel a

Sigulenszki Dusán

Somogyi János

Szabó Irén

Sikolya Albert

Somogyi József

Szabó István

Siménfalvy Árpád

Somogyi Mihály

Szabó István

Simon Anna

Sonkád

Szabó János

Simon Elek

Soós Béla

Szabó Jenő

Simon Endre

Soós Ferenc

Szabó József

Simon Erzsébet

Soós Imre

Szabó Kálmán

Simon Gyula

Soós István

Szabó Károly

Simon Imre

Soós Márton

Szabó Katalin

Simón István

Sopron

Szabó Lajos

Simon Károly

Sóspuszta

Szabó Lajosné

Simon László

Sóstó

Szabó László

Simon Lászlóné

Sőreghy János

Szabó Lászlóné

Simon Pál

Stancke Stettini

Szabó Mária

Simon Péter

Staudinger Béla

Szabó Mihály

Simon Sándor

Strompf László

Szabó Pál

Simon Sándorné

Sulyok Sándor

Szabó Péter

Sinai Lajos

Sütő Imre

Szabó Rózsa

Sinka József

Sütő Károly

Szabó Sándor

Sipka Sándor

Sütő Lajos

Szabó Sándorné

Sipos Ferenc

Sütő Miklós Dezső

Szabó Sára

Sipos Ida

Sütő Zoltán

Szabó Tibor

Sipos Imre

Sz. Tóth András

Szabó Zoltán

Sipos István

Szabad Károly

Szabolcs

Sipos Istvánné

Szabadfi Sándor

Szabolcsbáka

Sipos József

Szabadka

Szabolcsveresmart

Sipos Károly

Szabados László

Szajol

Sipos Károlyné Melkó Irén

Szabó Ambrus

Szakács Andor

Sipos Róza

Szabó Andor

Szakáts József

Siposs Jenő

Szabó Antal

Szakoly

Siter

Szabó Antalné

Szakolyi Sándor

Smaregla Mihály

Szabó Béla

Szalacs

– 424 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Szalacsi József

Szathmáry Gábor

Szentetornya

Szalárd

Szatmár

Szentgál

Szálasi Ferenc

Szatmárcseke

Szentjóbi Menyhért

Szalay András

Szatmárgörbed

Szentjóby-Szabó Tibor

Szalay Józsefné

Szatmárhegy

Szentpéteri István

Szalay Pál

Szatmári László

Szentpéterszeg

Szalay Sándor

Szatmárnémeti

Szennyessy József

Száldobágyi József

Szatmárököritó

Szépkenyerűszentmárton

Szalics Ilona

Szatmárudvari

Szepsy József

Szálkay Antal

Szávó Lajos

Szeremley Béla

Szalkay Sándor

Széchényi Endre

Szerencs

Szalonna

Széchy Péter

Szerencsi János

Szalontai Sándor

Szécsény

Szerenyi Pál

Szamosangyalos

Szécsi András

Szerep

Szamosbecs

Szécsi Ferenc

Szibéria

Szamosdara

Szeged

Szigethy Lászlóné Fodor

Szamosdob

Szegedi Ilona

Margit

Szamoskér

Szeghalmi József

Szigeti Károly

Szamoskóród

Szeghalmy Sándor

Szikszai Erzsébet

Szamossályi

Szeghalom

Szikszay Csil a

Szamostatárfalva

Székely

Szikszay István

Szamosújlak

Székely Dániel

Szikszay Jánosné

Szamosszeg

Székely Ferenc

Szikszó

Szaniszló

Székely László

Szilágyi Árpád

Szaniszló Endre

Székely Mária

Szilágyi Erzsébet

Szanka Margit

Székely Sándor

Szilágyi Imre

Szánthó Béla

Székelyhíd

Szilágyi István

Szántó Gábor

Székelyhídi Béla

Szilágyi János

Szántó Gusztáv

Székelyhídi Béláné Katona

Szilágyi József

Szántó Imréné

Mária

Szilágyi Józsefné

Szántó József

Szekeres Dénes

Szilágyi Károly

Szántó Margit

Szekeres Gabriel a

Szilágyi Lajos

Szántó Sándor

Szekeres László

Szilágyi Márton

Szanyigó Ferenc

Szekszárd

Szilágyi Sándor

Szappanos Károly

Szél Balázs

Szilágynagyfalu

Szarka Boldizsár

Széles Lajos

Szilva Endre

Szarka László

Szeles Sándor

Szilveszter Ákos

Szarka Sándor

Széll Gyula

Szilye János

Szarka Zoltán

Szénásy Imre

Szinérváralja

Szarvas

Szenczy István

Szini Béla

Szarvassziget

Szenes László

Szinok Zoltán

Szász

Szentandrási Elek

Szirbik Sándor

Szász Béla

Szentannay Dénesné

Szlezák László

Szász Imre

Szentes

Szoboszlay Sándor

Szászi József

Szentesy(i) Gedeon

Szokody

– 425 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Szokond

Szücs Jenő

Tassy Kálmánné

Szólád

Szücs József

Tát

Szolády Sándor

Szücs Lajos

Tata

Szolnok

Szűcs Lajos András

Tatár András

Szolyva

Szűcs László

Tatár Antal

Szombathely

Szűcs Péter

Tatár József

Szombathy Béla

Szűcs Sándor

Tatár Tamás

Szombathy Bertalan

Szügyi Dániel

Técső

Szombathy Imre

Szük Károly

Tedej

Szombathy Károly

T. Bertalan Ferencz

Téglás

Szondy György

T. Papp Ferenc

Telegdy József

Szondy István

T. Tóth Albertné

Telekháza

Szónok Albert

Taar Ferenc

Temesvár

Szónok Béla

Taar Mihály

Tenyei Gyula

Szőcs Gyula

Tájak Ilona

Tenyeiné Horogh Ilona

Szőcs Piroska

Tájnel Sándor

Tényő

Sződemeter

Tajta Miklós

Tépe

Sződliget

Takács Ambrus

Terjék József

Szőke Bertalan

Takács András

Tetétlen

Szőke Ferenc

Takács Gábor

Thamó Béla

Szőke Ilona

Takács Imre

Thuróczy Zoltán

Szőke Imréné

Takács István

Thurzó Ilona

Szőke Károly

Takács László

Tikász István

Szőke Mihály

Takács Mária

Tikos Jánosné

Szőke Sándor

Takács Sándor

Tisza Imre

Szőke Zoltán

Tákos

Tiszaadony

Szőllősi Károly

Taktaharkány

Tiszabábolna

Szöllösi Sára

Tamás András

Tiszabecs

Szőllőssy Ferenc

Tamásváralja

Tiszabercel

Szőllősy Sándorné

Tápiószele

Tiszaberek

Szőnyi Mihály

Tapolca

Tiszabezdéd

Szörényi László

Tar Ferenc

Tiszabő

Szövetes Mihály

Tar János

Tiszabökény

Sztálingrád

Tar József

Tiszabura

Sztrelkó Lajos

Tar Károly

Tiszacsécse

Szundy Béla

Tar Lajos

Tiszacsege

Szundy László

Tarcal

Tiszadada

Szűcs András

Tarczali Viktor

Tiszaderzs

Szücs Antal

Tarcsi Lajos

Tiszadob

Szücs Endre

Tariska Béla

Tiszaeszlár

Szűcs Endre

Tariska Zoltán

Tiszafegyvernek

Szűcs Eszter

Tarpa

Tiszaföldvár

Szűcs Gyula

Tarrné Dombi Mária

Tiszafüred

Szücs Imre

Tarsoly Imre

Tiszagyulaháza

Szücs János

Tassy János

Tiszaigar

– 426 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Tiszainoka

Tornyospálca

Török Ida

Tiszakanyár

Tót Gábor

Török Imre

Tiszakerecseny

Tóth Andor

Török Jánost

Tiszakóród

Tóth Anikó

Török József

Tiszakürt

Tóth Árpádné

Török László

Tiszalök

Tóth Béla

Török Vince

Tiszalúc

Tóth Dezső

Török Zsigmond

Tiszamogyorós

Tóth Ernő

Törökbálint

Tiszanána

Tóth Etelka

Törökszentmiklós

Tiszaörs

Tóth F. Lajos

Tőzsér Áron

Tiszapéterfalva

Tóth Ferenc

Tőzsér Erzsébet

Tiszapolgár

Tóth Gábor

Tözsér Mihály

Tiszarád

Tóth György

Trencsényi János

Tiszaroff

Tóth I. István

Trosztel Aranka

Tiszasas

Tóth Imre

Tukacs János

Tiszasüly

Tóth István

Tukacs Jánosné Erdős Mag-

Tiszaszalka

Tóth Istvánné Nemes Erzsébet

dolna

Tiszaszalók

Tóth János

Tukács László

Tiszaszentimre

Tóth Jenő

Tunyog

Tiszaszentmárton

Tóth József

Turai Kálmán

Tiszaszőlős

Tóth Józsefné Horváth Er-

Turai Kálmánné

Tiszaug

zsébet

Turgony

Tiszaújhely

Tóth Kálmán

Turi Ferenc

Tiszaújlak

Tóth Károly

Turi Imre

Tiszavárkony

Tóth Katalin Erzsébet

Turi Sándor

Tiszavid

Tóth Lajos

Túristvándi

Tivadar

Tóth László

Túrkeve

Tivadar András

Tóth Mária

Túrricse

Tivadarfalva

Tóth P. Etelka

Turtóczki Sándor

Tóbiás Gábor

Tóth P. József

Turzó Mihály

Toka Gyulát

Tóth Sándor

Tuzsér

Tokaj

Tótkomlós

Tyukod

Tokaji Károly

Tőkés Elek

U. Nagy László

Tolcsva

Tőkés György

Újfegyvernek

Told

Tőkés Sándor

Újfehértó

Toldy Irén

Tőkés Tibor

Ujházi Béla

Tomay Dezső

Tőkési Sándor

Ujhelyi Mihály

Tomor

Tölcséry István

Újiráz

Topa Dezső

Tömöry Ferencz

Újkenéz

Torda

Tömöry Ilona

Újlaki Gyula

Torday Ferenc

Tömöry Lajos

Ujlaky István

Torday Zsigmond

Török Andrást

Újlaky Lajos

Torkos Béla

Török Ede

Újléta

Torma Béla

Török Eszter

Újszalonta

Tornyi Gyula

Török Gyula

Újszentgyörgy

– 427 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Ujvári Eszter

Váralmás

Vasvári Sándor

Újváros

Varga András

Vatga Ferencné

Ujvárosi Péter

Varga Bálint

Vecseri Lajos

Ujvárossy Imre

Varga Bálintné

Vécsey Arthurné

Ungvári Erzsébet

Varga Béla

Vécsey József

Unoka Lajos

Varga Dávidné

Vécsy Gyula

Uray Miklós

Varga Dezső

Végh András

Uray Sándor

Varga Éva

Végh Dániel

Urbin Lajos

Varga Ferenc

Végh Endre

Urbin Mária

Varga Gyula

Végh Gábor

Úry Ferenc

Varga József

Végh István

Uszka

Varga Károly

Végh Lajos

Ürögdi Ferenc

Varga Lajos

Végh Lukács

Üveges Zoltán

Varga Lajosné

Végh Mihály

V. Molnár István

Varga László

Végh Sándor

Vác

Varga Lászlóné Lázár Gizel a

Vékony Sándor

Vácz Sándor

Varga Levente

Velencéről Kiss Károly

Vadai Béla

Varga Róza

Vencsellő

Vadai Ferenc

Varga Sándor

Verecke

Vadász Jánosné

Varga Sándorné

Veres Bertalan

Vadon Béla

Várgede

Veres János

Vadon József

Vargha Gyuláné

Veres Lajos

Vadon Sándor

Vargha Irén

Veres Sándor

Vági József

Vargha Zoltán

Veress Barna György

Vágó Mihály

Vári Imre

Veress Ilona

Vaja

Varju Gyula

Veress Irén

Vajda Balázs

Varjúlapos

Veress János

Vajda Benő

Vas István

Veress József

Vajda József

Vas József

Veress Károly

Vajda Károly

Vásárhelyi Sándor

Veress László

Vajda Krisztina

Vásárosnamény

Veress Magdolna

Vajda Sándor

Vásáry József

Veress Miklós

Vajdics János

Vasmegyer

Veress Zoltán

Vajó János

Vass András

Veresváry László

Vajó Zoltán Zsolt

Vass Antal

Versényi Sándor

Valek Ágnes

Vass Emília

Versényiné Bernáth Erzsébet

Vámosatya

Vass Ferenc

Verserényi Béla

Vámosoroszi

Vass Géza

Vértes

Vámospércs

Vass Gyula

Veszprém

Váncsod

Vass János

Veszprémy István

Váncsodi Imre

Vass József

Vésztő

Vándor Ernő

Vass Károly

Vezendy József

Ványa Inna

Vass Lajos

Vezseny

Ványai Imre

Vass Zoltán

Vida Anna

Váradolaszi

Vasvári János

Vida Magdolna

– 428 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Vígh Bertalan

Zolnai Mihály

Vigh Erzsébet

Zoltán Gábor

Vigh György

Zuber Lajos

Vigh Sándort

Zsadány

Vígvári Lajos

Zsadon Sándor

Vigvári Mihály

Zsáka

Vincze Antal

Zsarolyán

Vincze Béla

Zsemlye Jánosné Alföldy

Virág Mária

Margit

Visegrád

Zsengellér Margittal

Visk

Zsófia testvér

Visky

Zsoldos Ferenc

Viss

Zsuga Júlia

Vitályos Sándor

Zsurk

Vitéz Máté

Zsurkay György

Vitka

Vizsoly

Voronyezs

Vörös Lajos

Vörös Mihály

Vöröss Jánosné

Wágner Lajos

Waldeck Hubert

Weindl

Wenkcheim gróf

Z. Katona Sándor

Z. Papp Mihály

Zádor Mihály

Zágonyi Jakab

Zagyva Imre

Zagyva László

Zagyva Lenke

Záhony

Zák Róza

Zámbory Sándor

Zazar

Zeke Árpád

Zeley László

Zergi Gábor

Zétényi Gyula

Zirc

Zita testvér

Zittau

Zolnai Imréné

Zolnai Irma

– 429 –

XII. rész

KRISZTUSBAN NYERT ERŐ I-II.

HELYSÉG-ÉS SZEMÉLYNÉVMUTATÓ

Melléklet

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Á. Borsy István II 170

Árva Sándorné Pál Mártha I 345

Bakos Lajosné Vajda Krisztina

Abádszalók I 235 II 12, 14, 17,

Ary Antal I 26, 397

II 107

19, 21, 47, 48

Ary Endre I 345

Bakoss Ottilia II 102

Abapuszta II 151

Ary Endréné I 345

Baksay László I 159

Abary Antalné I 26

Ary Magdolna I 397

Baktalórántháza II 132, 134,

Abony II 279

Asszonyvására I 226, 227

139, 185, 200

Ábrahám András I 139

Asztalos Péter I 362

Bakura Sándor I 151

Ábrahám Antal II 103, 107,

Átány II 15

Balássy Mária I 195

110, 111

Áts Katalin II 68

Balatonfőkajár II 282

Abrók Sándor I 35

Áts Tibor II 124

Balatonfüred I 248

Ács Ferenc II 253

Azeri Imre I 254

Balatonlelle II 83

Ács Jolán I 316

B. Bertalan Lajos II 259

Balatonszárszó I 137

Ács Katalin II 25

B. Debreczeni Andrásné II 124

Balatonszepezd I 78

Adametz Ede II 126

B. Ékes Pál I 346

Balázs Andrásné

Adorján Béla II 338

B. Ékes Sándor I 346

Balázs István II 20

Adorján István II 188, 196

B. Jánvári Sándor I 366

Balázs Istvánné II 26

Adorjáni János II 256

B. Kiss Imre I 236

Bálint Béla II 333

Adorjáni Jánosné II 256

B. Kiss Károly II 132

Bálint Eszter II 201

Ady Elemér II 140

B. Kiss Sándor II 108

Bálint István II 257

Ady László II 140

B. Kiss Zsigmond I 98, 99

Bálint János II 201

Agárdi Béla I 268

B. Kovács Péter II 37

Bálint László I 300

Agárdy Sándor I 362

B. Major László II 37

Balkány II 134, 135, 165, 202

Ajak I 354, 377, 423, 424

B. Sólyom Imre I 324

Bal a Ferencné I 365

Ajtay Jenő I 23

B. Szabó Lajos II 51

Bal a Gy. József I 364

Alacska I 395

Babos (Babós) Lászlóné

Bal a József I 349

Albert Etus I 181

Babus Gyula I 159

Bal a Margit I 48

Almássy Márton I 26

Bacsa Imre II 108

Bal a Zsigmond II 319

Álmosd I 227, 229, 230

Bacsa Lajos II 108

Bal ay Aladár I 245, 334

Alsófernezely II 348

Bacskó Anna I 431

Balmazújváros I 16, 18, 19, 34,

Alsótótfalu I 219

Bacsó Irma II 156, 157

52, 74, 181

Ambrózfalva

Bacsó Jenő I 250

Balog Gyula II 344

Ambrus Julia I 211

Bagamér I 229, 230, 317, 319

Balog István II 146

Anarcs I 355, 377, 426, 429

337

Balog Kálmán II 234

Andó Ferenc I 187, 188, 190

Bagdi Ágnes II 258

Balog Tibor I 243

András Miklós II 233

Bagdi Ilona II 107

Balogh Andor II 256, 257

Angyal Samu I 47

Bagi Emil II 122

Balogh András I 101

Angyal Zoltánné II 124

Bagi Gábor II 97

Balogh Anna I 39

Antal Ferenc II 172

Bagoly Berta I 238

Balogh Antal I 39

Antal Gyula II 283

Bagoly Gizel a I 82

Balogh Béla I 272

Antalfy II 29

Bagoly Zsuzsánna II 202

Balogh Dániel II 17

Antóni Ernő II 122

Bagossy Vince I 240, 241

Balogh Dezső I 355, 389, 391,

Antóni János dr. II 122

Bágyi Ernő I 146

415, 417, 419 II 245

Apagy II 131, 132, 193, 206

Baja Mihály I 265

Balogh Dezsőné I 301

Apostol Elek I 31, 33, 43, 44

Bajkay Dezső I 39

Balogh Gábor I 356, 401 II 17

Apostolné Ember Mária I 43

Bajkay Dezsőné I 39

Balogh Ida I 431

Arad I 53, 116, 132, 135 II 28,

Bajusz Gyula II 82

Balogh Imre II 266

103, 270, 295

Bakó Gyula II 139

Balogh Imréné I 326

Aradványi István II 178

Bakó Istvánné II 239

Balogh István

Aranyosmeggyes II 130

Bakó László I 133, 138, 140

Balogh József I 193

Arató Ferenc I 35, 36, 37

Bakó Péter II 367

Balogh Károly I 202

Arday Aladár II 58

Bakóczy Imre I 223

Balogh Lajos I 207 II 266

Arday István I 161

Bakonszeg I 231, 233, 243

Balogh Mátyás I 89

Argyelán Zoltán II 122

Bakonszegi Gyuláné I 239

Balogh Miklós I 403

Ari Antal II 190

Bakonyi László I 13

Balogh Oszkár I 409

Ármós Zsigmond I 230

Bakos Béla I 151

Balogh Pál András I 398

Ártánd I 170 171, 172, 185 II

Bakos Kálmán I 187, 188

Balogh Róza I 188

275

Bakos Lajos II 107

Balogh Sándor I 69

– 2 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Baloghné II 284

Barta Rebeka I 231

Belsőbőcs II 207

Baloghné Kovács Ibolya I 442

Barta Sándor I 431

Bélteky Lajos I 45, 48, 51

Balsa II 136, 137, 138, 143, 144,

Barta Sándorné I 231

Bélteky Mária I 89

148, 227

Barta Tibor I 431

Bélteky Sándor II 295

Bán István II 48, 50, 51, 52, 53

Bartha Árpád I 342

Bencze János II 220

Bana Ilona I 76

Bartha Béla I 356, 357, 401, 402

Bende Balázs II 12, 13, 68

Bancsik János I 207, 211

II 344

Benedek Eszter I 238

Bánhegyesi Kálmán I 42

Bartha Dezső I 85, 86

Benedek Jolán II 212

Bánszegi Laszló I 49

Bartha Erzsébet I 201

Benedek László I 201

Bányai I 72

Bartha Gedeon II 344

Benk I 356, 357, 401, 402

Bányai Anna I 125

Bartha György I 93, 94

Benkő Ferencz I 98

Bányai Gizel a I 133

Bartha Gyula I 27, 343

Benkő Károly I 51, 52

Bányai N. Zoltán II 331

Bartha Jenő I 344

Benkő Viktor II 61

Bányay (Bányai) Sándor I 396

Bartha Jolán II 119, 120

Bérczy Miklós I 188

Bara József II 296, 363

Bartha Károly I 343

Berecky Zsigmond I 365

Bara Kálmán II 379

Bartha Lajos II 119, 120

Berecz András I 356, 401

Barabás I 144, 151, 160, 165

Bartha László I 34, 50

Berecz Áron I 398

Barabás Béla dr. II 94

Bartha Zoltán II 217

Berecz Péter I 398

Barabás Béla II 218, 236

Bartos Lajos I 33

Berecz Sándor II 173

Barabás Béláné II 93

Bary A. Zoltán II 259

Bereczki Lajos I 82

Barabás Béláné Deák Ilona II

Batári Kálmán I 382

Bereczky J. II 153

235

Báthory család I 252

Bereczky Sándor

Barabás Mihály I 296

Báthory László I 142

Beregdaróc I 145, 147

Báránd I 54, 233, 235, 236, 240

Bátori Mária II 94, 95

Beregsurány I 147, 148

Bárány István I 365

Batta Izabel a I 356, 401

Beregszász I 144, 146, 148, 151,

Baranya Pál I 228, 229

Batta József I 382

152, 159, 160, 163, 164, 165, 368,

Baranyi Barna dr. II 166

Batta Miklós II 253

432, 436 II 344, 396

Baranyi Barnáné II 167

Batta Zoltán I 356, 401

Beregújfalu I 148, 150

Baranyi Gábor I 193

Battonya I 88, 89, 105, 128, 132

Berekböszörmény II 256, 265

Barát Bálint II 203

Bátyu I 144, 151

Berencsi Béla I 373

Baráth Gusztáv II 235

Bay József I 102, 104

Berencsi Géza I 383, 388, 389,

Baráth Imre II 147, 148, 149, 150

Bazó Józsefné II 98

390

Baráth István II 235, 245

Bazsó Ilona I 180

Berencsi Gyula II 190

Baráth László II 235

Béczy Ernő I 207, 208, 211,

Berencsi Mihály II 159

Baráth Mihály II 158

214, 215

Berend II 316

Baráth Sándor II 235

Becsei Imre I 109

Berentei Ernő II 122

Barcza József I 367

Becsei István I 112

Berényi József I 263

Bárczay Gyula I 94

Becski József I 339

Berényi Sándor II 296

Barcsa Béla I 82, 83

Becsy Sándor II 185

Béres Antal II 38

Barcsa Gyula I 340

Bede Géza I 187, 188, 189

Béres Józsefné László Zsuzsánna

Barcsa József I 157, 343

Bede Gyula I 293, 342

Béres Károly I 221

Barcsa Lenke I 39

Beke István II 218

Beretzki Sándor I 107

Bardi János II 167

Békefi Benő II 177, 180

Berettyószentmárton I 172, 173

Bárdi Zsigmond II 41

Békés I 89, 148, 90 II 28, 54,

Berettyóújfalu I 172, 188, 190,

Bárdos Lajos I 345

263, 272

191, 192, 208, 231, 240, 242, 308,

Bari Andrást I 75

Békéscsaba I 91, 93, 95, 105, 128

346 II 303

Barkász Aladár II 207

II 44, 270

Berkesz 358, 363, 412, 413

Barkaszi Károly I 146

Békési Lajos I 146

Berky Lajosné II 346

Barkaszi Sándor I 146

Békési Sándor I 268

Berlin II 325

Barkóczy Józsefné Pál Juliánna

Békéssámson I 93, 94, 105

Bernáth II 19

Barna Lajos I 26

Békésszentandrás I 94, 95

Bernáth István II 19

Barna Miklós II 248

Belenczéressy József II 132

Bernáth Sándor I 207

Barta András I 199

Belényes I 428

Bertalan Gyula II 257

Barta Béla I 357

Belényesi Sándor I 318

Bertalan Imréné I 195

Barta Imre I 431

Belgrád II 141

Bertalan Zoltán I 388, 389, 390

Barta István II 16, 68

Beliuszki Pál I 293

Bertalan Zsigmond II 259

Barta Lajos I 359

Bellovics II 141

Bertha Bálint II 344

– 3 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Bertha Ferenc II 171

Bojt I 183, 185

Brezovszky Pálffy Gizel a II 140

Bertha Jenő II 169, 170

Bokor Imréné Janyik Ilona

Bucsa II 18

Bese Imre I 98, 100 II 120

Bokor János I 98

Bucsay László I 123

Besenyőd II 138, 139

Bokross Elek II 204

Buda Károly II 298

Beszterczey Klárika I 429

Bokross István II 282, 283

Budai Gábor I 300

Beszterec I 359, 360, 383

Bolgár II 272

Budapest I 98, 105, 125, 128,133,

Besztereczy László II 264

Bolgár Elek II 59

134, 150, 184, 188, 199, 208, 213,

Betlehendi Pálné II 140

Bonczy István II 170

266, 270, 280, 327, 334, 376, 392

Biczó János I 109

Bónizs I 72

II 12, 19, 21, 22, 42, 49, 55, 56,

Bihar I 97, 169, 178, 221, 274,

Borbánya II 179

70, 71, 81, 83, 94, 96, 103, 105,

285, 346, 359 II 54

Borbás Károly II 307

106, 108, 109, 110, 113, 130, 171,

Bihari István II 36, 39, 99

Borbás Károlyné Füzessi Róza

275, 285, 303, 322

Bihari Mihály I 227

I 39

Bugyi Antal II 123

Biharkeresztes I 173, 175, 185,

Borbély Gábor II 94

Buj II 137, 138, 140, 141, 142,

211, 292

Borbély Lajos II 179

143, 144, 145, 149, 150, 194, 215

Biharnagybajom I 192, 237, 240,

Bori László II 48, 50

Bukarest II 143, 397

242, 243, 329, 334 II 51

Boris Margit II 112

Bun Bálint I 349

Biharpüspöki I 176, 177, 178,

Bornemissza István

Bundy Adél I 39

179, 181, 182, 183, 205, 209, 289

Borók Antal I 316

Bundy Margit I 39

Biharszentjános I 211

Boros család

Bura II 16

Bihartorda I 69, 243, 244, 333

Boros Erzsébet I 241

Burai Mihályné I 206

Biharugra I 293, 257, 259, 262

Boros Imre I 231

Burján Sándor I 18

Bíró Dániel I 102

Boros Jenő II 369, 373, 374, 380

Bustya Mária I 211

Bíró Gábor I 307

Boros Péter I 231

Butyka Béla II 112

Bíró Gyula II 246

Boross Mihály II 254

Buzgó Jánosné II 256

Biro J. I 52

Boross Sándor I 261

Büdszentmihály II 70, 295

Biró János I 26

Borpatak II 288, 289, 348

Bükki Lajos II 42

Biró József I 56

Bors I 170, 186, 205

Bütösi Mihály II 182

Biró Károly II 338

Borsa Imre I 231

C. Nagy Sándor II 38

Bíró Lajos II 235, 236, 319

Borsay Aladár I 188

Cégénydányád II 290, 291,343

Biró László I 89

Borsi József I 38

Cegléd II 42, 92, 106, 107 ,110

Biró Lászlóné II 38

Borsos József I 211, 212

Celldömölk II 12

Biró Sándor II 192

Borsós László I 326, 334

Cibakháza II 69

Birtha Józsefné II 132

Borsós Lászlóné I 332, 335

Cigánd I 354 II ,223

Bitay György I 186

Borsósné Dajka Erzsébet

Czap János I 398

Bittó Zoltán I 177, 211, 212 II

Borsy Erzsébet II 165

Czeder Béla

266

Borsy Imre II 168

Czeglédi István I 99

Bizóné Szilvasán Erzsébet II 157

Borsy István II 170

Czeglédy Jenő

Bod Emilné I 231

Borsy Lajosné II 170

Czeglédy Sándor I 33, 35 ,36, 37

Bod Lajos II 37

Boruzs Janos I 76

Czibere Lászlóné II 368

Boda Aladár I 241

Botos András II 50

Czihat Károlyné II 123

Boda Dezső I 271

Botos Antal I 42

Czina Pál I 203

Boda Ferenc I 175

Botpalád II 288, 325, 326

Czira Ferenc II 55

Bódis Andor I 81

Bozsányi Dezső I 332

Cziriák Géza II 117, 118, 119,

Bódis Gyula II 197, 198

Bököny II 151, 210

120, 121, 125, 128

Bodnár Demeter II 380

Börvely II 163

Czirják I 123

Bodnár László I 82

Börzsönyi József II 117

Czobe József I 229

Bodnár Péter I 450

Börzsönyi Józsefné II 120, 123

Czompó Andor II 123

Bodnárné Kéri Róza I 196

Börzsönyi Józsefné Bán Magda

Czövek Kálmán II 82

Bodnárné Takács Margit II 152

II 120

Czövek Kálmánné Győrfi Margit

Bodó Ferenc I 36

Böszörményi Ede I 142

II 82

Bodrogkeresztúr II 153

Böszörményi Jenő I 141, 142

Czövek Károly II 329, 341

Bodrogszerdahely I 400

Bráda Lajos II 36

Czövek Klára I 394, 395

Boérné I 262

Bráda Lajosné II 38

Czövek Sándor I 394, 395

Bogár Gábor I 71

Braunau II 265

Czövek Zoltán I 395, 396, 397

Bogyiszló I 323

Breslau II 399

Cs. Kovács Imre II 38

Bohácsi Jánosné Oláh Róza II 75

Breznay Mihály II 21, II 50

Cs. Nagy Dániel II 172

– 4 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Cs. Nagy Dánielné Fábián Jolán

Csiha Ernő I 195

Dancs BélaI 369

Cs. Nagy Jolán

Csiha Gábor I 39

Dancs István I 398

Cs. Nagy Károly I 187 II 259

Csiha Gábor I 39

Dancsháza I 245, 334, 336

Cs. Oláh Miklós I 43

Csika Gábor I 34

Dancsházi Sándor I 248

Cs. Tóth Ferenc II 62

Csikesz Sándor I 136

Dancsházy SándorI 248

Cs. Tóth Istvánné II 124

Csikgöröcsfalva II 194

Dancsy LászlóI 34, 40

Cs. Vadon József II 192

Csiki Zsuzsánna I 206

Dandé Imre I 229

Csaholc II 291, 292, 304, 401

Csikós Imre II 36

Daniel Mária I 39

Csáky Imréné II 124

Csikósné Mészáros Irén II 119

Danka Lajos I 55

Csala Imre I 388, 389

Csilizpatas

Dankó Sándor II 75, 81, 84

Csanádpalota I 124

Csinády Gerő II 37

Danku Pál II 81

Csanády Róza I 48

Csincsik Istvánné I 135

Dányi MihályII 17

Csánky Benjámin II 42

Csire Mária I 431

Darabont Eszter I 226

Csap

Csiszár Árpád II 351, 367

Darcsi Andrásné I 148

Csarkó János I 298

Csiszár Árpád II 351, 367

Darnó II 299, 300

Csarkó Vince I 184

Csiszér Béla I 280 II 351, 367

Daróczi Gyula I 331, 332

Csaroda I 150

Csizmadia Éva II 235, 236

Daróczi Katalin II 121

Császár II 266

Csobay J. II 153

Daróczi Lajos I 346

Császló II 292

Csogor Ferenc I 77 II 153

Darvas I 103, 190, 192

Császy Elek I 18

Csok Bertalan I 145, 146

Darvas Tibor I 103

Csatári István I 98

Csóka Imre I 312

Dávid György

Csatáry Dezső I 161

Csokaly I 359

Dávid István II 179

Csatáry Jenő I 155

Csokonay József I 229, 230

Dávid Judit I 298

Csathó Kálmán I 116

Csokonyavisonta II 82

Dávid László I 49

Csathó Kálmánné Szász Erzsé-

Csomár Zoltán II134

Dávidházy Gábor I 242, 346

bet I 116

Csongrád I 141

Dávidné Juhász Anna

Csáthy Erzsébet II 172

Csontos JenőI 298, 312

Deák I 176

Csató Sándor II 94

Csökmő I 187, 190 II 284

Deák Lajos I 423

Csávás István II 36

Csörgő József I 166, 167

Deák Margit I 256

Csávás SándorI 138,1 85

Csőrögei Mártonné Tolnai

Debrecen I 11, 12, 14

Csécsi József

Katalin

Debrecen-Árpádtér I 251

Csecskedi Károly II 379

Csörömbey Zoltán II 366

Debrecen-Csapó utcaI II 410

Cseh Margit I 446

Csősz Ferenc I 34, 39, 41

Debrecen-Csapókert I 458

Cseh Zoltán I 370

Csubay L-né II 153

Debrecen-Homokkert I 268

Cseke Antal I 49

Csuhai István I 233, 236

Debreceni Károly I 39

Csekey László II 88, 89

Csukás Zoltán II 124

Debrecen-Ispotály I 410

Csenger II 293, 297, 329, 333,

Csurka Gabriel a I 230

Debrecen-Kerekestelep I 268

343, 357, 362, 402

Csutoros Albertné II 146

Debrecen-Kistemplom I 458

Csengerbagos II 296, 298

Csúz I 97

Debrecen-Kossuth utca I 458

Csengeri Zsigmond II 257

Csűry István I 421, 422

Debrecen-Mester utca I 458

Csengersima II 296, 298, 333,

Csüry Miklós II 395

Debrecen-Péterfia I 248

350

D. Lőrinczy Sándor

Debrecen-Téglavető I 458

Csengerújfalu II 298, 299

D. Nagy László I 185

Debreczeni András II 117

Csenky (Csenki) Ferenc

D. Nagy Sándor II 71

Debreczeni Dániel II 122, 123

Csenteri Zsigmond II 300

D. Szabó Antal I 50

Debreczeni I. I 158

Csépes Jánosné II 170

Daday Ákos I 244

Debreczeni Károlyné I 39

Csépke Pálma II 380

Daday Ákosné I 244

Debreczeni László II 119

Cserepes Imre I 194

Daday Éva I 244

Debrovszky MáriaI 362

Cserépfalu II 82

Dajka András I 398

Decs II 109

Cserés József

Dajka Antal II 332

Déda II 218

Cserhalmy Irén I 356,401

Dajka István I 398

Dede János I 300

Cserna Ferenc II 41

Dajka Jánosné Papp Erzsébet

Dede Kálmán I 300, 302

Csernák Béla I 176, 177, 207,

Dajka Károly I 398

Dékán Elek I 153

211, 214, 216

Dajka Pál I 332

Dékán Imre II 30

Csernefalva II 285

Daku Miklós I 437

Dékány Lajos II 259

Csete Bálint I 148

Dancs András I 398

Dékány Lajos II 259

Csicsó I 125

Dancs AndrásI 398

Deli Kálmán I 207

– 5 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Demecser I 354

Éles Zoltán II 330

Fabó Zsigmondné II 48

Demeter L. II 153

Élesd I 190, 193

Fabu Erzsébet II 224

Demjén Endre II 248

El a testvér II 411

Fajt Mihályné II 23

Derecske I 213, 272, 273

Ember Béláné II 123

Falussy Gusztáv II 61

Derzsi El aII 410

Emődi Imre II 124

Famin I 52

Derzsi Endre I 31,33

Emődi SándorII 124

Faragó Antal I 348

Derzstomaj II 19, 20, 21, 22, 23

Encsencs II 146

Faragó Károly I 103

Dés II 398

Endrédi Pál II 251

Faragó Károlyné I 103

Dévaványa I 449 II 28

Endrőd I 100, 102, 103

Faragó Lajos II 257

Dézsi Mihály II 179

Endrődyné Turi Juliánna I 89

Faragó Sándor I 258

Dezső Klára

Enyedi Andor I 257

Farkas Benedek II 35

Dezső Sándor II 70

Enyedi Etelka I39

Farkas Beniamin I 231

Dézsy Zoltán II 348

Enyedi József I 40

Farkas Bulcsuné Nagy Irén I 301

Diák István II 235

Enyedy Andor I 420

Farkas György II 344

Diósgyőr I 82,196 II 19

Enyedy István II 173

Farkas Imre II 151

Dobó János I 26

Eperjesi Mihály I 158, 113

Farkas István I 119 II 193

Dobos Ilona I 349, 351

Eperjeske I 367, 369

Farkas Istvánné I 119

Dobos Katalin I 228

Éradony I 338

Farkas János I 348

Doboz I 95, 97

Ercsey Ernőné I 459, II 278

Farkas Kálmán I 199

Dobrossy Zoltán I 349

Erdei Gyula I 280

Farkas L II 153

Dóczi Béla I 346

Erdei Károly I 267 II 12

Farkas László II 36, 266, 275

Dohy (Dohi) Árpád I 410

Erdei Miklós II 225

Farkas Miklós II 185

Dolha I 458

Erdei Zsófia II 22

Farkas Pál I 260

Dombrád I 354, 360

Erdélyi Imre II 226

Farkas Sándor I 292 II 308, 344

Domján János II 259

Erdélyi Imréné Nagymáté Mária

Farkas Sándorné dr II 38

Domokos István II 154

II 202

Farmasi Sándor I 323

Domokos Miklós II 155, 156

Erdélyi István II 61

Faur János II 123

Domokos Sándor I 48, 49

Erdélyi László I 290, 292, 293

Fazekas Gábor II 161,162, 185

Dózsa Balázs II 35

Érdengeleg II 232

Fazekas István I 280

Dózsa ErnőI 185, 203

Erdőd II 300, 301

Fazekas János II 75, 76, 282

Döge I 366, 367

Erdőhegy II 411

Fazekas Sándor II 23

Drávicki László I 420

Erdős Károly I 51

Fazekas Zsuzsánna I 401

Drotár Ferenc II 75

Erdős Lajos II 107, 111

Fegyvernek II 33, 40, 45, 94,

Ducza Ignácné II 124

Erika testvér II 411

97, 126

Dudás Péter II 124

Érkeserű I 195, 196

Fehér Bertalan II 379

Dukla II 141

Érmihályfalva I 195, 337, 339

Fehér János I 45, 48, 51

Dunapentele II 64

Erőss Gyula II 257

Fehér Károly I 207

Durkó Gábor I 138, 138

Erőss János II 177

Fehér LászlóI 301

E. Nagy Sándorné II 168

Erőss Zsigmondné I 179

Fehér Margit I 272, 280

Ecsedi Balázs I 231

Érpatak II 151

Fehérgyarmat II 291, 297,

Ecsedi István II 234

Értarcsa I 195, 340

301 302, 303, 309, 317, 319, 322,

Ecseg II 126

Ertsey Gyula I 40

329, 333, 339, 342, 369, 387,

Ecsegpuszta II 126

Eszenyei Béla I 205

401, 402

Eger II 15, 17

Eszenyei Gyula I 220

Fehérváry József I 114

Egerei Pál I 136

Eszenyi József II 258

Fejér István I 410

Egeressy Gyula I 277

Eszenyi Sándor I 349

Fejes Ida I 108

Egerlövő II 82

Esztár I 287

Fejszés Endre I 26 II 275

Egri József II 153

Esztergom II 112, 302

Fekete Antal II 343

Egyed Márta II 25

Éva Sándor II 179

Fekete Ferencné II 172

Ékes Károlyné Koczok Piroska

F. Kiss Ferenc I 459

Fekete Gusztáv I 347, 359

II 411

F. Nagy Imre II 22, 27

Fekete Gusztávné Bartha Bor-

Elek

F. Szabó László II 97

bála II 347

Elek Sándor I 43 II 280

F. Tóth Sándor II 45, 47

Fekete Gyula I 318, 320

Elek Sándor Ferenc II 280

F. Varga Lajos I 323

Fekete Imre I 332

ElekesII 107

Fábián Sándor II 282

Fekete István I 80, 82, 83, II 123

Elekes Illés II 108

Fábiánháza II 232

Fekete János II 113

Elekes Mária II 107

Fabó Zsigmond II 48, 50, 53

Fekete Józsefné I 175

– 6 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Fekete Károly I 447, 448

Fülep Imre I 26

Garbolc II 307, 308

Fekete Lajos I 317, 318, 331 II

Fülesd II 303, 305

Garzó Sándor I 184

226, 386

Fülöp Ferenc I 26

Gáspár Aranka I 159

Fekete Miklós II 17

Fülöp Gusztáv I 326

Gáspár Endre II 168

Fekete Sándor I 100

Fülpös II 305, 361

Gáspár Ferenc I 109

Fekete Viktória II 331, 370

Fülpösdaróc II 305, 306, 361

Gáspár Kálmán I 107, 111

Felsőcéce I 67

Fürge II 124

Gáspár Mihályné I 431

Felsővisó II 162

Füzes Gyula I 228

Gáti Imre I 207, 349

Fényes Jenő I 342

Füzesabony I 201, II 82

Gáva II 140, 141, 144, 147, 149,

Fényes Kálmán I 175

Füzesgyarmat I 53, 89, 97, 98,

150, 151, 189, 194, 195,

Fényes Kálmánné I 175

336 II 284

Gazsó Pál I 346

Fényeslitke I 369, 370, 417

Füzessi Vilma I 39

Gebe II 232, 233

Fenyves Ferenc I 75

Füzessy Géza I 197

Géberjén II 308

Ferenczi Etel I 157

G Nagy Antal I 256

Géczy Tihamér I 317

Ferenczi Gizel a I 157,

G Nagy Eszter II 118

Gecsei Zoltán I 103

Ferenczi Juliánna

G Nagy Istvánné II 118

Géder József I 262

Ferenczy Károly I 259, 266

G Tóth Sándor II 258

Gégény I 361, 363, 364, 373,

Fésűs Margit II 257

Gaál alezredes II 347

374, 438

Fesztóry Sándor II 153

Gaál Éva I 103

Gejőc I 376

Ficser László II 157

Gaál Géza II 170

Gelénes I 151, 152, 160

File Endre I 164

Gaál István II 28, 47, 103, 105,

Gemzse I 370, 372, 397, 427,

File Gyula I 164

106, 108, 109, 110, 111, 116

429, II 236

Filep Gusztáv II 292

Gaál Miklós I 144

Gerembey Péterné II 165

Filep Sándor I 18

Gaal Zsigmondé Márkus Ilona

Gergely Endre I 164

Finta Gerő I 208

I 51

Gergelyiugornya I 164, 165

Fintor Béla I 220, 222

Gábor András I 51

Gerő Péter I 157

Fodor Béla II 123

Gábor János I 71, 460

Gerzsenyi István I 223

Fodor Gizel a I 348

Gáborján I 293, 294, 295, 297,

Geszt I 190, II 262, 263, 264, 282

Fodor Ilona II 155, 170

298, 310, 311, 312

Gesztely II 200

Fodor János I 234

Gáborjáni Szabó Gábor II 101

Gesztelyi Nagy Béla II 337

Fodor László I 153

Gáborjáni Szabó Szabolcs II 292

Geszteréd II 151, 152, 165

Fodor M II 153

Gachal E György II 391

Giday Endre I 251

Fogarassy Dezső I 398

Gacsály II 299, 306, 307, 321

Gilicze László I 142

Fogarassy Jenő I 97

Gacsályi Károly I 144, 160

Godács (Godáts) Imre I 107,

Fontos Gyula II 40

Gádoros I 98, 124

108, 112

Forgács Gyula I 414

Gajdos Elvira II 42

Gombás II 130

Forgó Gáborné II 37

Gál Andor II 302, 395

Gombkötő Sándor I 179

Fóris Eszter I 171

Gál Andor II 302, 395

Gombos Gáborné I 227

Fóris Etelka II 249

Gál András I 151

Gombos Lajosné II 264

Fóris Lajos II 234

Gál Ferenc II 22

Gonda Balázs I 132, 134, 136

Forrai István I 197

Gál Imre I 206, 323

Gonda Erzsébet II 112, 113

Forró Imre II 94, 97

Gál Lajos II 70

Gonda Lajos II 108

Földeák I 105, 115, 116, 124

Gál László II 36

Gondáné Csatáry Ilona I 300

Földes I 24, 34, 49, 244, 289, 336,

Gál Mihály II 362

Gorzás Sándor II 25

Földesi Róza I 238

Gál Miklós I 166

Góz Sándort I 346

Földessy Ferenc II 30, 32

Galambos Imréné

Göczy József

Földessy Zsigmond II 28

Galambos Sándor I 323, 333

Göda Sámuel II 25

Frencel Klára I 77

Galánffy András I 49

Gödöllő I 181, 187, 188, 235 II

Fuhrmann Zsuzsánna

Gálbory Erzsébet I 208, 210,

42, 275

Furiakovics Eleonóra II 168

211, 212

Gönczi József II 21, 22

Furka László I 346

Gálbory Margit I 211

Gönczi László II 50

Furka Vince I 346

Gálfi Péter I 344

Gönczi Sándor I 203

Furta I 192, 196, 197

Galgóczi Imre I 238

Gönczy Béla I 136, 367

Futor Béla II 150

Galgóczy Árpád II 361

Gönczy János II 192

Fux Antal I 136

Gán János I 166

Gönczy Sándor II 347, 348, 350

Füle Éva I 116

Garaguly Gyula I 175

Görbeháza I 66

Füleki Kovács Mihály I 251, 252

Garamszentgyörgy II 155

Görgényszentimre I 50

– 7 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Görög Sándor I 48,

Gyulavarsánd II 281

Hamburg II 285

Görög Sándorné I 48

Gyügye II 290, 314

Hampton, lord I 249

Görömbey Károly I 117, 118

Gyüre I 382, 383, 388, 389, 403

Hamvas József I 280

Görömbey Zoltán II 249

Gyüre Balázs I 369

Hanczkó Klára II 122

Görömbölytapolca I 257

Gyüre Lajos I 445

Harangi Péter I 26

Görömley Sára II 200

H Tóth Sándor I 117

Harasztosi Gyula

Göttmann Ferenc I 390

Háda Ernő I 441, 442, 443

Harcsa Sándor II 172

Grác II 234

Háda Sándor I 439

Harkay Ilona II 327

Gresztelyi Nagy Lenke I 139

Hadad I 446

Harsány I 178

Guba Imre II 49

Hadady István II 363

Harsányi Imre I 251

Guba Mihály II 15

Hadházy Ferenc I 34

Harsányi István I 251

Gulács I 153, 163, 191

Hadházy Lajos II 176

Harsányi Pál I 105, 119

Gulya Géza II 324

Hadházy Lászlóné I 42

Hathy Tibor I 125

Gulyás Elvira

Hadházy Mária II 202

Hatvan I 246, 248, 249, 259,

Gulyás Sándor I 89, 252

Hadházy Pál II 392, 393, 394

261, II 155

Gy Molnár Lajos II 48

Hadházy Sándor I 280, II 164,

Hegedűs Ferencné Takács Mag-

Gy Nagy István I 432

176, 178, 180

dolna II 202

Gyárfás Sándorné I 47

Hajdú András I 78

Hegedűs Kálmán I 185, 201

Gyarmat II 290

Hajdú András II 179

Hegedüs Tibor II 94

Gyarmathy Istvánné

Hajdú Béla I 102, 103,

Hegyaljai Kiss Géza dr I 251,

Gyarmati II 124

Hajdú Elemér I 367, 385,

256

Gyarmati Irén I 244

Hajdu Gyula I 242, II 285

Hegyessy Béla dr II 40

Gyarmati Lajos I 322, 332

Hajdu János II 122

Hegyi József II 281

Gyebrószky József II 172

Hajdu József II 69

Hegyközújlak I 197

Gyene Istvánné II 355

Hajdú Károly II 395

Hegyközszáldobágy I 181, 197

Gyene Pál II 355

Hajdú Klára I 293, 294, 295

Heléczy Ilona II 71

Gyene Zsigmond II 355

Hajdu Miklós II 133

Helén testvér I 30

Gyenge Jánosné I 212, 215

Hajdu Pál II 122

Helmeczy Adolf II 156

Gyenge Károly I 323, 335

Hajdú Péter I 387, 388

Helmeczy Sándor II 169, 170

Gyenge Sámuel I 126

Hajdú Péterné II 118

Helmeczy Sára II 169

Gyerák János II 225

Hajdu Sándor I 40

Helmeczy Sarolta II 330

Gyergyói János II 38

Hajdúbagos I 295, 296, 309, 312

Hencida I 291, 297, 298, 309,

Gyermely II 232

Hajdúböszörmény I 25, 29, 30,

310, 311, 312, 313

Gyoma I 90, 100, 102, 104 II 28,

34, 35, 42, 197, 256, 257, 280,

Hercegh János I 201

29, 122, 126

306 II 209

Herczegh Kálmán I 177, 178,

Gyökös Imre II 66

Hajdúdorog I 30, 31, 32, 33, 34,

181

Gyökössy Dániel I 102, 104

35, 43, 210, II 211

Herczegh Sándorné II 123

Gyöngyös II 29, 70, 82

Hajdúhadház I 33, 34, 35, 36, 39, Hermán Tibor I 125

Gyöngyössy Elek I 89

40, 41, 42 II 189, 210, 211, 217

Hermánszeg II 290, 314, 315

Györffy Kálmán II 122, 125

Hajdúnánás I 31, 33, 34, 43, 44,

Hermeci József I 227

Győrffy Lajosné II 123

77, II 189, 351

Herpay Gábor I 39

Györffy Péter II 122, 123

Hajdúsámson I 296, 297,

Hetefejércse I 153

Györfi Erzsébet II 37

Hajdúszoboszló I 12, 44, 45, 47,

Hetey András I 425

Győrfi Lil a

48, 49, 50, 51, 308 II 172

Hetey György II 172

Győrfi Sára I 339

Hajdúszovát I 50, 51, 52, 69, 70,

Hetey Pál I 348

Győrfy Imre II 266

71 274

Hetey Sándor I 357

Győri István II 95, 96

Hajnal Eszter II 107

Heves I 135, II 15

Györke István I 150

Hajnal Ilona II 285

Hézser Lajos I 151, 152, 160

Győrtelek II 309, 313, 387

Hajzer Antal II 190

Hidi Mihály I 367, 368

Győry György I 266

Hajzer Erzsébet

Hidvégi Gábor I 89

Gyula I 95, 104, 105, 106, 115,

Hajzer István

Hobka Ilonát I 75

127, 148 II 103, 122, 140, 272,

Hajzer János

Hodász II 234

285

Halász Szabó Imre I 138

Hódmezővásárhely I 106, 110,

Gyulaháza I 361, 375, 376, 377,

Halmai Tivadarné I 39

111, 112, 113, 115, 124, 135 II

378, 380, 381, 382, 386, 392, 413, Halmi II 162, 325, 346

58

424, 427, 429

Halmi Imre I 113

Hodossy Dezső I 75

Gyulavári I 104 II 122, 281

Haluska János I 124

Hódy Gusztávné I 434

– 8 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Homokbödöge II 266

Illyés Zoltán II 364, 388

Jónás Imre I 317, 319, 320, 321,

Homoky Ferenc I 151, 152

Imre János II 168

349

Homorád II 300

Imre Lajos I 414

Jónás Lajos II 49

Homoródi Endre II 154

Incze Beniámin I 231

Joó Károly I 164

Homorog I 190

Incze Gábor I 208, 209

Joób Olivér II 177

Hordós Gyuláné Kóródi Erzsé-

Incze Ilona I 211

Józsa I 299, 300

bet II 113

Incze Imre II 98

Józsa Lajos II 236, 244

Horthy László II 201

Inczédy Márton II 403

Józsa László II 281

Horthy Miklós I 50, 336 II 106,

Irlanda Dezső I 88, 105, 128, 131

Józsa Sándor II 50

227, 317, 399

Isaák Jolán II 163

Józsefháza II 130

Horváth Árpád II 38

Iván Mária I 43

Juhász Bálint II 49

Horváth Béla I 239

Ivanics (Ivanits) Bertalan I 105,

Juhász Barna I 77

Horváth Éva I 252

122

Juhász Dezsőné Máté Irma I 67

Horváth Ferenc I 423

Ivanovics Kaszinov Alexander

Juhász Elek II 232

Horváth Gábor I 155

Iványi Antalné

Juhász Eszter II 313

Horváth Gyula II 344

Jaczó Gyula II 124

Juhász Ferenc I 75, 76, II 384

Horváth Imre II 12, 233

Jakab Andrásné II 146

Juhász Imréné II 264

Horváth Imréné II 233

Jakab Árpádné Incze Erzsébet

Juhász Irén I 348

Horváth István II 340

I 231

Juhász István I 377, 378

Horváth Istvánné II 118

Jakab K Borbála II 330

Juhász Jenő I 450

Horváth János II 42

Jakab Lajos I 306, 307, 308

Juhász Károly I 334

Horváth József I 201

Jakab Tamásné I 43

Juhász Lajos I 100, II 156

Horváth Kálmán I 124, 127

Jákó Balázs II 67

Juhász Nagy Sándor I 255

Horváth Károly I 288, 291

Jákó Dezső II 117, 118

Juhász Sámuel I 197

Horváth Károlyné I 290, 292

Jákóhódos I 198

Juhász Sándor I 293, 294

Horváth Lajos I 100

Jakucs László I 262

Juhos Imre I 238

Horváth László II 180

Jakucs Sándor I 18, 19

Jutka testvér II 303

Horváth Mária II 124

Jakusbokor II 178

K. Balogh Ferenc II 278

Horváth Sándor II 102

Jámbor József II 235

K. Csontos Mihályné Kiss

Horváth Sándorné Istenes Zsu-

Jámi Gusztáv I 198

Terézia II 76

zsánna II 218

Jánd I 155

K. Dajka Imre I 333

Horváth Zoltán I 158

Jánk II 328, 340

K. Kiss Gáborné II 69

Hosszúmező II 162

Jankáné Ujlaky Teréz I 382

K. Kovács Lajos I 188

Hosszúpályi I 248, 271, 298, 299, Jánossy Gábor II 344

K. Kovács LajosI 188

309, 312

Jánossy Imre I 26, 30

K. Nagy Ilona II 46

Hrabéczyné Bartha Ida II 161

Jánossy Lajos I 29

K. Nagy János I 139

Hrabovszki István I 369

Jánszky Elemér I 89

K. Papp Lajos II 69

Hujbert S-né II 153

Janthó Sándor II 184, 185

K. Pető Lajos I 183

Hunyady Béla I 409

Jánváry István I 280

K. Szabó Sándor I 202

Huszár Lajos I 193

Jármi II 236, 237

K. Tarsoly Gyuláné Gy. Szabó

Huszka Mihályné I 47

Jármy Anna II 201

Róza

Huszti András I 164

Jászkisér II 41, 42, 65, 66, 67

K. Tóth Lajos I 100

Huszti Elek I 48

Jászszentandrás II 48, 49

Kaba I 300

Huszti István I 26

Jéke I 415, 416, 417, 418

Kacskó János II 67

Ibrány II 140, 152, 180, 196

Jena I 250, II 70

Kádár Antal I 238

Icsa Sándor I 100

Jenei Dezső I 188

Kádár Elek II 239

Idrányi Anna II 112

Jenei Mihály I 252

Kádár Ernő I 200

Ignéczy Sándor I 426, 431

Jenei Sándor I 398

Kádár Gáborné II 179

Iklódi Ilona I 182

Jenescu Emanuel

Kádár János I 334

Ilgisz Grehovi

Jeney József II 237

Kádár Lajos I 233, 236, 238

Ilie I 429

Jeney László I 116

Kádár Mária II 179

Ilk I 370, 397, II 234, 235, 236,

Jeskó Sándor II 50

Kádárta I 259

243, 245

Jezerniczkyné Bíró Etelka II

Kajor Menyhért I 434, 435

Illésy Sándor II 91

119, 120

Kakszentmárton II 315

Illye II 272

Jóna Ilona I 43

Kakucs Imréné Késmárky

Illyés Edit I 231

Jóna János I 271, 272

Gizel a I 43

Illyés Péter I 43

Jónás Ferenc II 156

Kala Ferencz I 410

– 9 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Káli Dénes I 375

Karsai Sándor II 172

Keresztessy József I 412

Kal a Sándor II 17

Kassa II 95, 226, 235, 241

Keresztessy Zoltán I 413

Kál ay Ferencné II 197

Kasza Emma I 244

Keresztury Sándor I 49

Kál ay Imre I 43

Kathó István I 346

Keresztury Sándorné I 48

Kál ay Szabolcs II 317

Kató Gáborné I 103

Kéri Andrásné Szávó Eszter I

Kállósemjén II 53, 156, 173, 207

Katona Elvira II 15

339

Kálmán Dénes II 242

Katona Gyula I 101, 102, 103,

Kéri Sándor I 339

Kálmán Sándor I 26, 27, 29

104

Kérsemjén II 317

Kalmár András II 207

Katona József I 238

Kertész Sámuel I 432

Kalmár Anna II 346

Katona Kálmán II 256

Kertész Sándor II 216

Kalmár Dániel I 349 II 382

Katona Lívia II 330

Kéry Sándor II 48, 50, 52

Kalmár Dániel I 349 Ii 382

Katona Mária I 228

Kész Pál I 374

Kalmár János I 323

Katona Miklós II 330

Kétegyháza I 105, 115, 116

Kalmár József II 235

Katona Sándor I 228, 238

Ketesd

Kalmár László II 264, 281

Katona Valéria

Kézy György I 365 II 239

Kalóz Dezsőt I 76

Kazai Benjamin II 70

Kicsi Miklós II 114

Kalydy János

Kecskemét I 110, 141, 340, 356,

Kigyós Sándor I 48

Kamandi Sándor II 97

401 II 1 02, 180

Kincses Endre II 239

Kamandi Sándor II 97

Kecskeméthy György I 356, 401

Király Ágnes II 211

Kántor Bertalan I 146

Kecskeméthy Sára II 180

Király István II 291

Kántor István I 385, 388

Kecskés Balázs I 213

Király János I 366 II 404

Kántor Jolán I 392, 393

Kegyes Istvánné I 100

Király Lajos I 98

Kántor József I 332

Kék I 338

Király Sándor I 69, 244 II 235

Kántor Lajos II 138

Kékcse I 385

Király Zoltán I 268

Kántorjánosi II 203, 237,2 38

Kéky Gyula I 26

Kirchmáyer Gyula I 364

Kapás I 123

Kelemen Ernő II 161

Kis Ilona I 211

Kapás Rezső II

Kelemen Etelka I 211,212

Kis Imre I 211 II 123

117,118,119,121,125

Kelemen Ferenc II 249, 251, 344

Kis János I 243

Kapcsos Mihályt I 75

Kelemen József II 344

Kis József I 26

Kapoly I 229

Kelemen László I 315

Kis Lajos I 207

Kapuvár I 98

Kelemen Zoltán II 121

Kis Magda I 26

Karacsné Császi Mária I 47

Kelemen Zsigmond II 45, 46

Kis Mihály I 47 II 224

Karácson András I 90

Kelemen Zsigmondné II 45

Kis Tamás I 213

Karácsony György I 40

Keller Mihály II 18

Kisar II 301, 317, 318, 319, 320

Karácsony Lajos I 332

Kemecse II 153, 156, 159, 171,

Kisbodak II 155

Karácsony Sára I 47

180, 221, 225

Kishódos II 321

Karácsonyi Istvánné II 69

Kemecsey Ferenc II 180

Kiskálló II 205

Karakas András I 29, 312

Kende György II 290, 291

Kiskereki I 195

Karakas Gyula II 107

Kende Miklós I 447

Kiskirályság I 100

Karakas Lajos II 108

Kenderes II 15, 39, 41, 42, 48,

Kisköre II 15, 65

Karakas Sándor II 107

49, 96, 221, 225

Kiskunlacháza I 162

Karancsi Borbála I 431

Kenderesi István II 221, 225

Kisléta II 158

Karcag I 98,311 II 34, 15, 23, 36,

Kenéz Kálmánné II 123

Kislónya I 156

38, 39

Kenéz Sándor II 123

Kismajor I 75

Kardos Lajos I 312

Kenéz Sándorné II 123

Kismarja I 198

Kardos Sándor I 18

Kenézlő II 143, 203

Kisnamény I 291, 299, 321, 322

Karmazsin Istvánné II 124

Kenyeres Sándor II 43

Kispalád II 323, 328, 338

Karmazsin Károly II 123

Kerekes Éva I 43

Kisrát II 134

Karola I 178

Kerekes Ferenc II 342

Kiss Albert II 48

Károly Anna I 463

Kerekes Imre I 219

Kiss Albertné I 271 II 48

Károly Ferenc II 345

Kerekes István II 113

Kiss Antal I 55, 56, 63 ,64, 318

Károly József II 290

Kerekes József II 112

II 266

Károlyfalva II 228

Kerekes Sándor I 193, 256

Kiss Bertalan I 146 II 368, 378,

Károlyi Antal I 425, 428, 431

Kerékgyártó Emma I 356, 401

379

Károlyi János I 33

Kerényi I. Kálmán II 233

Kiss Ferenc I 36, 196 II 108, 124

Kárpáti Árpád II 330

Keresztes Sándor II 146

Kiss Gusztáv I 319

Kárpáti György II 37

Keresztes Sándorné II 140

Kiss Gy. János I 238

– 10 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Kiss György I 52,55 II 176

Komádi I 26, 191

Kocskay Ferencné II 26

Kiss Gyula I 37, 39, 392, 424

Komáromy Gábor I 18

Kocsord II 313, 329, 331, 370

Kiss Ilona II 331

Komlódtótfalu II 332, 334

Kodácsi János II 181

Kiss István I 55, 64, 102, 103,

Komlós I 126

Koffler Ferenc I 41

258 II 61,117

Komlósi Gábor II 61

Kokad I 306, 307, 308, 318

Kiss János I 98, 238, 297, 337,

Komlóssy György I 317

Kol ár József II 126

338 II 70,113

Komlóssyné I 317

Kol áth József II 16

Kiss Jenő II 169

Komolay Sándor I 395

Kolonnay László I 440

Kiss József I 28 II 190, 206

Komoró I 394, 395

Kolozs Károly II 82, 84

Kiss József I 28 II 190, 201, 206

Konc Bertalan I 298

Kolozs Sándor I 49

Kiss Kálmán II 15

Koncz Aurélné I 265

Kolozsvár I 33, 36, 218, 262 II

Kiss Károly 108, 200, 207, 208,

Koncz István I 31, 33

60, 153, 349, 398

211, 212 II 131,132

Koncz Janika II 382

Kolozsvári Kiss László I 262

Kiss Lajos I 50, 248, 361, 363,

Koncz József II 243

Komádi I 26, 191

420, II 161,162, 171,186,

Koncz Tamás I 164

Komáromy Gábor I 18

Kiss László I 176, 178,1 80, 181,

Koncz Zoltán I 250

Komlódtótfalu II 332, 334

182, 238, 247, 262

Kondor Béla I 221

Komlós I 126

Kiss Márton II 62

Kónya Ferenc I 82

Komlósi Gábor II 61

Kiss Pál I 361, 363 ,374

Kónya Gábor II 159

Komlóssy György I 317

Kiss Viola I 203

Konyár I 275, 276, 308, 309, 310,

Komlóssyné I 317

Kiss Zoltán I 63

311, 313, 314

Komolay Sándor I 395

Kisújszál ás I 123, 194 II 16, 19,

Kopácsy Klára I 423

Komoró I 394, 395

20, 22, 28, 29, 33, 40, 41, 65, 126

Kopcsó András II 172

Konc Bertalan I 298

Kisvárda I 354, 361, 366, 367,

Kopócsapáti I 396, 425

Koncz Aurélné I 265

370, 375, 376, 377, 391, 392, 393, Koppányi GyulaI 93

Koncz István I 31,33

394, 398, 411, 416, 417,418, 419,

Koréh Endréné I 301

Koncz Janika II 382

423, 426, 427, 430, 438, 446 II

Kormos Gyula II 107

Koncz József II 243

188, 301

Kormos Lajos II 107

Koncz Tamás I 164

Kiszombor I 115, 116, 124

Korocz László II 2, 17, 176, 178,

Koncz Zoltán I 250

Kisszántó I 186, 199, 200, 205,

180, 181, 182, 238, 247, 262

Kondor Béla I 221

211

Kiss Márton II 62

Kónya Ferenc I 82

Kisszekeres II 328, 329, 401

Kiss Pál I 361, 363, 374

Kónya Gábor II 159

Kocó Pál II 49

Kiss Viola I 203

Konyár I 275, 276, 308, 309, 310,

Koczóh Sándor I 327, 331, 334,

Kiss Zoltán I 63

311, 313, 314

335

Kisújszál ás I 123,194 II 16, 19,

Kopácsy Klára I 423

Koczok Piroska II 202

20, 22, 28, 29, 33, 40, 41, 65, 126

Kopcsó András II 172

Kocsár Imréné II 388

Kisvárda I 354, 361, 366, 367,

Kopócsapáti I 396, 425

Kocsi Géza II 123

370, 375, 376, 377, 391, 392, 393, Koppányi Gyula I 93

Kocsi Sándor I 342

394, 398, 411, 416, 417, 418, 419, Koréh Endréné I 301

Kocsis András I 317

423, 426, 427, 430, 438, 446 II

Kormos Gyula II 107

Kocsis Béla II 82, 84

188, 301

Kormos Lajos II 107

Kocsis János II 364, 366

Kiszombor I 115, 116, 124

Korocz László II 217Kóródy

Kocsis Kálmán II 361

Kisszántó I 186, 199, 200, 205,

Gyula I 171, 172, 465, II 417

Kocsis Lajos I 171, 172

211

Korolyó kapitány I 263, 465 II

Kocskay Ferencné II 26

Kisszekeres II 328, 329, 401

417

Kocsord II 313, 329, 331, 370

Kocó Pál II 49

Korom József I 262, 465 II 417

Kodácsi János II 181

Koczóh Sándor I 327, 331, 334,

Korpos Zsófia I 49, 465 II 417

Koffler Ferenc I 41

335

Korsos István I 465 II 38, 417

Kokad I 306, 307, 308, 318

Koczok Piroska II 202

Korsós József I 465 II 182, 417

Kol ár József II 126

Kocsár Imréné II 388

Kósa Béla I 465 II 318, 319,

Kol áth József II 16

Kocsi Géza II 123

320, 417

Kolonnay László I 440

Kocsi Sándor I 342

Kósa Ferenc I 105, 465 II 417

Kolozs Károly II 82, 84

Kocsis András I 317

Kósa Feri I 104, 465 II 417

Kolozs Sándor I 49

Kocsis Béla II 82, 84

Kósa Károly I 337, 338, 465 II

Kolozsvár I 33, 36, 218, 262 II

Kocsis János II 364, 366

417

60, 153, 349, 398

Kocsis Kálmán II 361

Kósa Lajos I 221, 465 II 417

Kolozsvári Kiss László I 262

Kocsis Lajos I 171,172

Kósa Zsigmond I 465 II 308,

– 11 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

312, 313, 417

Kozma Irén I 354, 465 II 417

Kresznerics Gyula I 465 II 36,

Kótaj I 465 II 6, 159, 207, 417

Kozma János I 316, 465 II 417

417

Kotvics Imre I 465 II 92, 417

Kozmáné Varga Irma I 26, 465

Kriston Antal I 372, 465 II 417

Kovács Balázs I 415, 465 II 417

II 417

Kriston Elek I 465 II 208, 417

Kovács Bertalan I 359, 465 II

Köblös Mihály I 392, 393, 394,

Kriston Géza I 465 II 150, 417

322, 417

465 II 417

Kriston Sándor I 465 II 225, 417

Kovács Endre I 465 II 241, 417

Ködmön Gábor I 465 II 120,

Kruchió Lajos I 101, 465 II 417

Kovács Ernő dr. I 465 II 417

124, 417

Kuki Lajos I 82, 465 II 417

Kovács Ferenc I 438, 440, 441,

Kökényessy András I 465 II 27,

Kulcsár Endre I 217, 465 II 417

442, 465 II 417

68, 417

Kulcsár Erzsébet I 465 II 220,

Kovács Gabriel a I 300, 301 II

Kökényessy Endréné I 465 II

221, 226, 417

417

26, 417

Kuli János I 385, 392, 393, 394,

Kovács Gizel a I 465 II 380, 381

Kölcse I 465 II 8, 303, 334, 336,

465 II 417

417

337, 361, 385, 417

Kulin Lajos I 466 II 182, 417

Kovács Gyula I 76, 424 II 368,

Kölgyessy László I 465 II 153,

Kulóz Miklós I 466 II 25, 418

373, 379, 387, 417

417

Kun Albert I 98, 466 II 418

Kovács Ibolya I 34, 39, 442, 455, Költő Gyula I 175, 185, 203, 204,

Kun Antal I 272, 466 II 418

465 II 407, 417

205, 209, 211, 465 II 417

Kun Elek I 466 II 37, 418

Kovács Ilonka I 103, 465 II 417

Kömörő I 9, 394, 395, 465 II 8,

Kun Ilona I 466 II 48, 418

Kovács Imre I 457, 465 II 13, 38,

318, 337, 338, 361, 417

Kun István I 75, 466 II 418

269, 409, 417

Könczey Albert I 465 II 156,

Kun Józsefné Zakor Juliánna I

Kovács Irma I 231, 465 II 417

157, 417

466 II 201, 202, 418

Kovács István I 40, 149, 339, 465

Könyves Kálmánné I 290, 292,

Kun Pál I 466 II 48, 53, 418

II 23, 207, 213, 214, 417

465 II 417

Kun Vilibald I 76, 466 II 418

Kovács Istvánné Teleki Zsuzsán-

Könyves Tóth Albert I 294, 295,

Kunágota I 6, 105, 122, 466 II

na I 339, 465 II 417

297, 298, 312, 465 II 417

418

Kovács János I 465 II 66, 417

Körösfő I 465 II 140, 417

Kuncsorba I 466 II 5, 44, 45,

Kovács Jenő I 465 II 123, 346,

Kőrösi Balázs 465 II 88, 417

47, 418

384, 417

Körösladány I 6, 116, 117, 118,

Kunhegyes I 192, 466 II 5, 12,

Kovács József I 40, 270, 350, 465

119, 465 II 28, 29, 40, 417

16, 20, 21, 23, 26, 40, 41, 47, 51,

II 146, 417

Körösnagyharsány I 465 II 7,

53, 94, 96, 97, 418

Kovács Juliánna I 231, 465 II 417

265, 266, 268, 417

Kunmadaras I 466 II 5, 21, 22,

Kovács Károly I 151, 226, 231,

Köröstarcsa I 6, 93, 105, 119,

23, 24, 26, 40, 48, 49, 54, 56,

339, 465 II 417

122, 465 II 417

87, 418

Kovács Károlyné Juhász Anna I

Köröstarján I 170, 465 II 417

Kunszentmárton I 466 II 5, 57,

339, 465 II 417

Körösszakál I 465 II 7, 226, 268,

59, 60, 61, 69, 90, 418

Kovács Lajos I 45, 48, 84, 188,

275, 417

Kunyhó Szabó István 466 II

254, 349, 463, 465 II 415, 417

Körösszegapáti I 465 II 7, 268,

124, 418

Kovács Lajosné I 48, 465 II 417

269, 417

Kurdi Sándor I 122, 466 II 418

Kovács László I 207, 233, 240,

Körtvélyessy László I 465 II

Kurucz József I 213, 280, 466

465 II 417

138, 417

II 418

Kovács Mária I 93, 465 II 417

Köszl Ottóné I 100, 465 II 417

Kuruczné I 466 II 144, 418

Kovács Mihály I 251, 252, 460,

Kötcse I 134, 137, 465 II 417

Kustár Dániel I 104, 106, 466

465 II 42, 118, 412, 417

Kötegyán I 465 II 7, 269, 272,

II 418

Kovács Miklós I 413, 440, 465

274, 417

Kuszka István I 466 II 122, 418

II 417

Kötél Béniné Kovács Lila I 369,

Kutasy Margit I 466 II 156, 157,

Kovács Pál I 184, 465 II 417

465 II 417

418

Kovács Sándor I 32, 89, 103,

Kötel István I 369, 465 II 417

Kürthy Erzsébet I 466 II 161,

226, 389, 391, 465 II 417

Kövendy Lajos I 253, 465 II 417

418

Kovács Tibor I 300, 465 II 256,

Kövér András I 30 II 465 II 417

L. Nagy Emília

417

Kövér Endre I 26, 465 II 417

L. Nagy István II 118

Kovács Tiborné I 300, 465 II 417

Kövér László I 119, 465 II 417

L. Nagy Juliánna

Kovács Zsigmond 26, 465 II 417

Krakkó József I 465 II 352, 417

L. Tóth András II 123

Kovácsné I 465 II 124, 417

Kregcsy Valdemár I 465 II 323,

L. Tóth Józsefné II 123

Kovaltsik Lászlóné I 385, 465

417

Laczkó László I 26

II 417

Kreskay Ferencné I 465 II 19,

Laczkó Lászlóné I 26

Kozák Mária I 116, 465 II 417

417

Ladányi Imre I 89, 164,

– 12 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Lajos Béla I 181

Lovadi Lajos I 178, 182

Mancsa Imre I 124

Lajos Mihály II 162

Lovas Gábor II 75, 82

Mánd II 342, 343, 370

Lajosmajor II 300

Lovas Gáborné Létay Anna

Mandel Mór I 155

Lakatos Margit I 334, 335

Erzsébet II 83

Mándok I 356, 361, 368, 390,

Lakay Vilma

Lovas Márton I 26

398, 400, 402 II 241

Laki Lajos II 16, 68, 94, 95, 96

Lőcsey Lajos I 342, 343

Mándy István II 50

Láng István I 109

Lőrinc Mihály II 364

Mányi János II 172

Lanku József I 76

Lőrinczy András II 183

Máramarossziget II 160, 161,

Lányi Pál II 182, 198

Lőrinczy József I 317

162

Láposhidegkút II 289

Lőrinczy Józsefné I 317

Marcsa Imre II 61, 62, 63

Lapu György II 70

Lövő II 387

Marcsek Márta II 211

Laskai Pál II 238

Lövőpetri I 397, 398, 427, 429

Margitta I 337, 339 II 313

Laskay Péterné Molnár Katalin

Ludász Gyula II 347

Máriapócs II 158

II 206

Lukácskó András II 177, 179,

Marika testvér I 26

Laskod I 396, 397, II 190, 201

180

Marján Ferenc II 170

László Albert I 436, 437

M. Kiss Gyula I 37, 39

Marján János II 170

László Gyula II 122

M. Kiss Gyuláné Tarczali Erzsé-

Marjay Géza I 95

László János II 279, 280

bet I 37

Marjay Károly II 61

László Jenő I 99

M. Tóth József II 169

Márki Gábor II 117, 120

Lázári II 160, 379

Maár Olga I 139

Márki Róza II 257

Lecső József II 36

Mácsa I 176

Markó Jenő II 122

Lédeczi Béla II 40, 41, 42

Mád I 82

Márokpapi I 156, 157

Leel-Őssy Árpád II 276, 281

Madai Sándor II 172

Marozsán Ilona II 306

Leffelholcz Gábor II 190

Madar Sándor II 172

Marsalkó József II 256, 265

Leffelholcz Judit

Madarassy András II 306

Marsalkó Józsefné Balogh

Lénárt Gyula I 362

Madarassy Géza II 367

Emma II 256

Lénártfalva II 289

Madarász József I 56

Mártha Lajos I 67

Lencz G. Sándor I 315

Madarász Károlyné Balogh

Mártha testvér II 303

Lencse Jenő I 109

Terézia II 120

Márton Antal I 48

Lengyel Antal II 344

Mados Imre II 300

Márton Árpád I 108, 110, 114

Lengyel Bálint II 146

Mados Miklósné II 278

Márton El a I 364

Lengyel Ferenc II 160

Magi Mátyás I 43

Márton Ferenc(z) I 385 II 290

Lengyel Jenő I 95

Magoss Sándor II 170

Márton Gábor I 50 II 203

Lengyel József I 196

Magyar Ágnes II 266

Márton István I 213

Lengyel Sándor II 161

Magyarcsanád I 123, 124

Marton József II 47, 103, 107,

Lengyel Sándorné II 163

Magyardombegyház I 122

108, 109

Lengyel Zoltán II 199, 233

Magyarhomorog II 274, 275

Márton László II 172

Lenkey Endre II 232

Magyari Béla II 169

Márton Sándor I 195

Lenthe Lajos I 33

Magyari Vince I 197

Martonffy Béla I 78

Leolescu I 428

Magyaró I 50

Martsa Imre I 393

Léva II 155

Magyarosi Béla II 256

Masznyik Endre II 67

Lévai Mihály I 77

Magyary-Kossa István II 94

Mátay Andorné I 250

Lévay Géza I 223

Majsay József I 141, 142

Máté Géza II 124

Lévay Károly II 48

Majtis I 323 II 339, 340, 341

Máté János II 265

Lévay Mária II 243

Makai József I 398

Mátészalka I 157, 423 II 238,

Ligárt Mihály II 234

Makai Lajos I 398

239, 275, 301, 311, 333, 362, 387

Lipcsei Gábor I 89

Makkai Márton I 116

Máthé Kálmán I 26

Lipcsei Sándor II 17

Makkai Sándor I 414

Matolcs II 320, 340, 341, 342,

Liptai Lajosné II 202

Makkoshotyka I 79 II 178

387

Lipták Dénes I 434, 435

Makláry Károlyné II 50

Matolcsi Antal II 380, 381

Liszkai Gyula II 97

Makláry Pap Ernő I 296

Mátyus I 157, 158

Lisznyai Albert II 124

Makó I 53, 111, 113, 115, 116,

Mauks László II 124

Litke I 231

123, 124, 126, 132, 135 II 19,

Megadja Erzsébet II 202

Loós András I 45, 47

110

Megyeri Béla II 233

Losonc I 159

Makra Sándor II 124

Megyeri Lajos I 315

Losonczy Endre I 107, 108

Mali Máté II 289

Megyéry Pál II 92

Losonczy Géza I 142, 175

Mánai Szücs Ferenc II 62

Méhes Ilona II 257

– 13 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Méhész Sándor II 172

Milota II 344, 346, 383, 384

Mudri Pál I 416, 418

Méhtelek II 343, 344

Milotay Lajos I 280

Munkács I 152, 163 II 323,

Melegh Dániel I 45

Miskolc I 192, 262, 266, 361,

345, 396

Melegh Tibor I 49

363, 364, 419, 420, 421 II 127,

Munkácsy (Munkácsi) György

Melkó István I 323

194, 197, 207, 210, 302

II 181

Menyhért Tóni I 32

Miskolczy Barnáné I 231

Munkácsy Károly II 91

Mérk II 240

Misztótfalu II 288, 289, 290

Muraközi Ferencné Horváth

Mester István II 24

Mitrik Sarolta I 356, 401

Ilona II 203

Mester János II 190

Mitrovics Gyula II 228

Muraközy Éva II 107, 111, 112

Mester József II 190

Moczok Lászlóné II 202

Muraközy Gyula II 110

Mester Lajosné I 331

Mogyorós Sándor II 296

Murányi József II 306

Mészáros Imre I 339

Mohács I 363

Mustó Sándor I 312

Mészáros István I 103

Mohácsi József II 17

N. Nagy Ilona II 44

Mészáros József I 103

Molnár (Gabi) Gabriel a I 34, 39

Nábrád II 352, 353

Mészáros Mihály I 332 II 12, 16

Molnár A. Béla I 89

Nadányi János I 209

Mészáros Sándor II 198

Molnár Antal I 293, 294, 295

Nádor János I 56

Mezei Béla II 330

II 225

Nádudvar I 34, 49, 52, 54, 55, 56,

Mezei Lajos I 241

Molnár Aranka I 34, 36, 37

57, 62, 63, 72

Mezei Sándor I 39, 40

Molnár Bálint II 176, 179, 180

Nagy Adél I 184

Mezei Sándorné I 39

Molnár Béla II 305

Nagy Balázs Dezső I 56

Mező Bernát I 157

Molnár Elemér II 25, 100, 331

Nagy Béla I 107, 183

Mezőberény I 104, 125

Molnár Ernő I 125

Nagy Bertalan II 350

Mezőcsát II 99

Molnár Ferenc I 34, 35, 36, 37,

Nagy Dániel I 219, 338

Mezőgyán II 276, 282

39, 55

Nagy Dezső I 144, II 13, 106

Mezőhegyes I 105, 124, 125,

Molnár Géza I 318, 319

Nagy Elek II 319

126, 132, 133, 135, 137 II 398

Molnár Gyula I 98, 270 II 92,

Nagy Ferenc(z) I 39, 47, 349,

Mezőkaszony I 144

267

367, 368 II 270

Mezőkeresztes II 82

Molnár Imre II 259

Nagy G. Sándor I 188

Mezőkovácsháza I 88, 133, 134,

Molnár István I 104, 106 II 186

Nagy Gábor I 308 II 190

136, 137

Molnár János I 248, 413, 417 II

Nagy Géza I 203

Mezőkövesd I 270 II 82, 87

264, 279, 280, 347

Nagy Gizel a II 243

Mezőladány I 402

Molnár Jenő I 52

Nagy Gyula II 232

Mezősas I 385 II 268, 276, 277

Molnár József I 18, 52 II 83

Nagy Imre I 207, 323

Mezőtúr I 124 II 15, 43, 46, 61,

Molnár Klára II 165

Nagy Irma I 47

63, 103, 126, 203, 270

Molnár Lajos II 146

Nagy István I 24 II 272

Mezőzombor II 199

Molnár László I 221 II 203

Nagy J. Lajos I 188

Micsinay Péterné I 109

Molnár Márton II 256

Nagy János I 31, 252

Mihály István II 123

Molnár Pál II 161

Nagy Jenő II 37

Mihályfalvi Margit II 120, 124

Molnár Pálné II 163

Nagy József I 34, 37, 39, 40, 193,

Mihályháza II 82

Molnár Sámuel I 109

230, 280, 349

Mihályi Gyula II 123

Molnár Sándor II 153, 158, 163,

Nagy Józsefné II 159

Mihályi Sára I 197

221, 225

Nagy Juliánna

Mikács Erzsébet II 124

Molnár Vince I 192, 193 II 51

Nagy Kálmán I 26, II 36

Mikecz Gábor II 156

Molnár Zoltán I 34, 42

Nagy Károly II 12, 14, 16, 17,

Mikecs Lajos II 334

Monoki Ilona I 39

169, 403

Mikepércs I 315

Monor II 106

Nagy Károlyné I 333

Miklovicz Sándor II 96

Monori Imre II 30

Nagy Lajos I 89, 100, 202, 206,

Mikó Imre II 48, 50

Monostorpályi I 266, 298, 316,

207, 209, 211, 220, 221, 222, 300,

Mikó József I 43

317, 333, 342

302, 304, 306, 312, 349

Mikó László I 43

Mónus Ferenc I 109

Nagy László I 402 II 338

Mikó Miklós I 36, 37 II 190

Monus Sándor I 207, 208, 215

Nagy Lóránt II 82

Mikó Sándor I 78, 79, 80, 81, 85

Mónyiné Csil ag Angéla I 442

Nagy Margit I 280, 344, 12

Mikolay Istvánné II 146

Mór II 304

Nagy Márton I 299, 312

Mikolay Pál II 182

Morvay Aladár I 173

Nagy Mátyás II 41

Milák Jenő I 356, 401,

Moszkva I 11, 38, 311 II 23, 30

Nagy Mihály I 234, 235

Milák Jenőné I 401

Mózes Anikó I 47

Nagy Mihályné I 235

Mile Barna II 38

Mózsik Antal I 331

Nagy Miklós I 300, 304

– 14 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Nagy Olga II 244

Nagyvárad I 53, 170, 171, 175,

Nyíregyháza I 26, 32, 220, 317,

Nagy Samu I 354

177, 179, 180, 182, 183, 184, 185, 323, 339, 349, 354, 370, 400, 411,

Nagy Sándor I 106, 109, 139,

197, 200, 205, 207, 208, 209, 210, 416, 417, 423 II 131, 134, 140,

207, 255, 270 II 70, 172, 277

211, 212, 214, 216, 219, 226, 231, 141, 144, 149, 150, 153, 154, 155,

Nagy Tibor I 47

235, 274, 280, 289, 292, 308,

166, 173, 175, 176, 177, 178, 179,

Nagy Zoltán I 26, 109, 186 II

309, 329, 337, 339 II 14, 23, 50,

180, 186, 189, 194, 196, 209, 220,

307

103, 163, 172, 266, 270, 273, 279, 221, 270, 301

Nagyar II 317, 319, 346, 347

331, 398

Nyíresújfalu I 149

Nagyatádi Szabó István

Nagyvarsány I 382, 383, 402, 403

Nyírgelse II 158, 181

Nagybacskó II 162

Nánási Mihály II 41

Nyírgyulaj II 181, 182, 193

Nagybajom I 52, 192, 213

Nánási Piroska II 124

Nyiri Albert II 38

Nagybánya II 289, 324, 347, 348,

Nánássy Andor II 170

Nyiri István II 392, 393, 394

349, 350, 398, 399, 403

Nánássy Erzsébet II 187

Nyíribrony II 169, 182, 183, 189

Nagybereg I 148, 161

Nánay Attila I 115

Nyírjákó II 183, 184, 185, 200

Nagybocskó II 182

Nánayné II 235

Nyírkarász I 375, 404, 408, 411

Nagydobos II 236, 240, 241, 242, Napkor I 84 II 149, 187, 228

Nyírkáta (lásd Gebe)

244, 250

Némedy István I 65

Nyírkércs II 184, 185, 200

Nagyecsed II 235, 245, 246

Némedy Zoltán II 71

Nyírlövő I 409

Nagygéc II 350, 351

Nemes Alajosné Révész Juliánna

Nyírlugos II 172

Naggyörgy Sándor

II 71

Nyírmada I 377, 409, 410

Nagyhalász II 144, 163, 164,

Nemes Ferencz I 241

Nyírmeggyes II 246

180, 196

Nemes Imre II 362

Nyírmihálydi II 169, 171, 172,

Nagyhodos II 321, 351, 352

Nemes István II 26

185, 186

Nagykálló II 134, 141, 153, 155,

Nemes János II 19, 21

Nyírparasznya II 247, 248

164, 165, 166, 167, 168, 169, 170, Nemes Sándor I 345

Nyírpazony II 186, 187

171, 185, 191, 199, 205, 207

Nemesborzova II 343

Nyírtass I 377, 378, 410, 411,

Nagykároly II 232, 245, 307,

Nemesné II 68

413, 439, 440, 441, 442 II 353

324, 355

Német István I 223

Nyírtét II 187, 188, 195

Nagykereki I 175, 185, 200, 203,

Németh Gizel a I 103

Nyírtura II 189, 205, 206

204, 205, 220

Németh Lajos I 77

Nyírvasvári II 173

Nagykőrös I 122, 289

Németh László II 12, 16

Nyitray Etelka II 87, 88

Nagylak I 124

Németh Vince II 93, 94, 95

Nyitray Zoltán II 88

Nagyléta I 230, 306, 308, 309,

Némethy István I 300

Nyulak Béla I 392, 393

317, 318, 319, 320, 322, 342

Némethy Mária I 280

O. Tóth György II 16

Nagylónya I 158, 159

Nicolescu I 428

O. Varga Imre I 40

Nagymágocs I 100

Nikolajevics Baikov Barisz I 38

Ófehértó II 192

Nagymajlát I 126

Nobik József II 58

Ohat I 73, 75

Nagymajor I 75

Novák Károly II 38

Okány II 280, 282

Nagymáté Juliánna II 202

Novi Sambor I 158

Ókécske I 134 II 91

Nagymáté László I 76, 78

Nyárád II 264

Oláh A. Balázs I 415, 417

Nagymáté Margit II 202

Nyéky Imre II 340

Oláh Balázs I 396, 425

Nagymáté Péterné Csabai Anna

Nyerges Ferenc II 187

Oláh Béla II 259, 262

Nagypalád II 325, 326, 327

Nyerges Jolán II 156

Oláh Gyula I 294, 295

Nagypirit I 188

Nyeste Géza II 156

Oláh István I 102, 103, 125

Nagyrábé I 322, 324, 326, 327,

Nyeste István I 197

Oláh János II 154

329, 330, 337

Nyeste Istvánné II 155

Oláh József II 36, 285

Nagyszalonta I 178, 187, 211,

Nyeste József II 154, 168

Oláh Károly II 150, 188, 197,

274 II 58, 262, 263, 264, 269,

Nyikos Sándor II 92

206, 216

270, 272, 273, 274, 278, 279, 280, Nyírábrány I 31

Oláh Mihály II 83, 258

291, 355

Nyíracsád I 64, 65

Oláh Sándor II 324, 347, 349

Nagyszántó I 185, 186, 200, 204,

Nyíradony I 337, 338, II 171,

Oláh Zsigmond I 192, 240

205, 207

172, 186

Olajos Pál II 112

Nagyszékely I 183

Nyírbátor II 153, 166, 172, 173,

Olasz Béla I 207, 214

Nagyszekeres II 352

174, 182, 198, 199, 207

Olasz István I 112

Nagyszénás I 99, 124

Nyírbogát II 140, 174, 175

Olcsva II 243, 248, 250

Nagyszőllős II 163

Nyírbogdány I 361, 362, 383 II

Olcsvaapáti II 243, 249, 250,

Nagytomaj II 19

175, 176, 220

251, 254

– 15 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Olteanu István I 38

Pál Erzsébet I 76

Papp Sándor I 205 II 258

Onda Sándor I 355

Pál Ferenc I 85 II 172

Papp Sándorné II 173

Ónodi Géza I 39

Pál János I 49

Papp Tibor I 323

Ópályi II 251

Pál József II 146

Parrag Gyula I 197

Orbán Elek II 235, 243

Pál Mihály I 75

Parti Sándor I 322

Orbán Elekné II 235

Palágyi István I 148

Paszab II 150, 169, 188, 189,

Orbán Gyula I 24

Pálfi Antal I 52

193, 197, 206, 216

Orbán Sámuel II 119, 120

Páll Dezső II 65

Pásztó II 154, 302

Orbán Sándor I 151, 152

Páll Sándor I 226

Pásztor Erzsébet II 201

Orcskó Gizel a II 202

Pallagi István II 76

Pásztor Géza II 45, 46

Orgován József I 449

Pal agi Istvánné II 75, 76

Pásztor János II 75

Orgován Lajos I 398

Palotás István I 103, 104

Pásztor Zsigmond II 113

Ormós István I 408

Pálur Istvánné I 227

Patai Ambrus I 327, 330, 333

Oros I 220 II 189, 191, 192

Pánczél Jenő II 299

Pataki József I 300

Orosháza I 88, 124, 127, 132

Pánczél László I 109

Pataki Józsefné I 300

Orosz B. Sándor I 150

Pankota II 103, 105, 106, 108,

Pataki Lajos I 365

Orosz Gyula I 388, 389, 390,

110

Pataki Sándor I 312 II 118

391

Pankovits Jolán I 93

Pataki Zoltán II 387

Orosz János II 330, 331

Panyola II 302, 317, 353

Pátaky László II 181

Orosz Kálmán II 384

Pap I 398, 413, 415, 416, 417,

Patay Irén I 357

Orosz Lajos I 195

419

Patkós Imre II 28

Orosz Mária I 354

Pap Andor I 211

Patkós János I 124 II 62

Orosz Sándorné I 231

Pap Béla II 36, 37, 39

Patkov Wallentin I 337

Orosz Tamás II 229

Pap Erzsébet II 285

Patóháza II 130

Oroszlán Sándor I 156, 161

Pap Ilona I 350

Pátroha I 364, 392, 393, 411,

Orth Imre I 177, 181, 182, 183

Pap László I 211, 215

419, 420, 421, 422, 423, 424, 438,

Orvos Béla I 351

Pap Zsigmond II 28

439, 440, 441

Orvos György I 349

Pápa I 175 II 16, 82

Pátyod II 285, 356

Orvos Lajos I 349

Pápai Károly II 123

Paulicsek II 19

Osváth Sándor II 123

Pápai Sándor II 24

Péchy Szabolcs II 355

Ottomány I 337, 340

Papkeszi I 377

Pécs I 241 II 160, 232

Óvári II 295, 368, 373, 379

Papolczy Zoltán II 289

Pelbárthida I 198

Óváry Géza II 87

Papos II 251, 252

Peleskey Sándor II 241, 244

Ózd II 169

Papp I 72

Pelle Erzsébet I 212, 215

Ozsváth Józsefné I 339

Papp Amanda II 197

Pelő Imre I 349

Öcsöd I 88, 105, 128 II 69

Papp Andor I 208

Penke Lajosné Kovács Ilona II

Öcsödi Gáborné II 25

Papp Béla II 96

370

Ökrös Erzsébet II 330

Papp Ferenc(z) I 76, 139, 231

Pénzes Erzsébet I 32

Ökrös István I 316, 348

Papp Ferencné II 89

Penyige II 353, 354

Ökrös József I 179

Papp Gábor I 105, 119

Perbenyik II 241

Őr II 193

Papp Gézáné I 301

Perecz István II 265

Ördög Lajos I 243

Papp Gyula I 39, 331, 414, 417,

Pernyéspuszta I 333

Ördögkút

418 II 69

Pesti László I 199

Őri József I 325, 332

Papp Imre I 293 II 267, 301

Péter István II 344

Őry Zoltán II 316

Papp Irma Judit I 301

Péter Lajos II 344

Ötvös András I 331

Papp József I 27, 316 II 163

Péter Szarka László I 45

P. Nagy Elek I 88, 105, 128

Papp Kálmán I 432

Pethő Antal II 156

P. Oláh Mihály II 83

Papp Kálmán Jenő I 364, 412,

Pethő Ferenc II 70

P. Szász Lajos I 89

441, 442, 443

Pethő Gyula I 449

Paál Gyula II 270

Papp Károly I 98, 234 II 267

Pethő Károly I 361, 363, 381,

Pájer Gyula I 26

Papp Lajos I 179, 331,

382, 392

Paks I 159

Papp Lajosné II 123

Pethő Zoltán II 243

Paksi Kis Sándor I 211, 212

Papp László I 162, 192, 207,

Petneháza I 423

Paksi Sándor I 98

209, 238

Petneházi László I 119

Paksy Kiss Sándor I 177

Papp Mihály I 192

Petri Imre I 99

Paksy Sándor II 274

Papp Mihályné I 191

Petrovich Ede I 425

Pál Albert I 76

Papp Pálné II 69

Pettes Andor I 232

– 16 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Pikó Imre I 232

Rácz Géza II 164

Rétközberencs I 423, 424, 441

Pincési Sándor I 293

Rácz Gyula I 26, 340

Rév I 216, 217

Pinczés Imre I 16

Rácz János II 168

Révaranyos I 361, 425

Pintér Benjámin II 97

Rácz Jenő I 164, 165

Révész Dezső II 203

Pintér Sámuel II 97

Rácz József II 133, 134

Révész Imre I 11, 47, 208, 249,

Pintér Sándor II 97

Rácz Károly I 26, 109

255 II 205

Pipis István II 21

Rácz Lajos II 257

Rezes Mihály II 172

Piricse II 173, 197, 198, 199

Rácz Mihály I 211 II 279

Rohod II 203, 204

Pista Ilona I 112

Rácz Miksa II 15

Román László I 190, 194

Pocsaj I 289, 316, 340, 342, 343

Rácz Sándor II 122

Romhányi Istvánné II 124

Pokol Borbála I 356

Rácz Zoltán I 262

Rónay Gyula II 122, 123, 125

Pokol Rozália I 401

Rácsai Lajos II 267

Rostás Jánosné Tóth Mária II

Polgár I 65, 66, 67, 68, 257, 291

Rádi István II 200

202

Polgárdi II 282, 283

Radnóthi Endréné II 12

Rózsa Jenő II 257

Polyik Jánosné II 21

Radó József I 317, 318, 322

Rozsnyó II 82

Pongrácz Elemér I 359

Radó Margit I 317

Rudabánya II 92

Porcsalma II 354, 356, 358, 359

Radványi János II 313

Ruth testvér II 303

Porcsalmi Lajos II 108, 113

Raffay Lajos I 234, 237, 239

S. Debreczeni Lajos II 124

Poroszlay Ferenc I 34, 40

Rahó II 162

Sáfár Sándor II 17

Porzsolt I 34

Rakács Sándor II 344

Sajti Károly I 194

Porzsolt Ferenc I 361, 365, 420

Rakamaz II 55, 137, 191, 206,

Sajtós Imre II 112

II 153

207

Sajtos Mihály I 221

Porzsolt István II 166, 171

Rákó Aliz I 32

Salga Margit II 42

Porzsolt Judit

Rákó György I 32

Sal ai Péter II 123

Pósalak I 193

Rákóczfalvi Edit II 107

Sal ay Gézáné I 39

Pósalaky László I 300

Rákóczifalva II 63, 65, 113

Sal ayné Kovács Ibolya I 34

Posta József I 18

Rákossy József I 239

Sándor Imréné II 29

Pótor Aladár II 330

Rákosszentmihály II 70

Sándor Kálmánné Antal

Pótor Dániel II 331

Ramocsaháza II 184, 185, 199,

Erzsébet II 285

Pótor Iboly Erzsébet II 313

200, 201, 202

Sándor Nándor I 280

Pótor Sámuel II 295

Rapcsák Péter I 107, 108, 114

Sándor Pál II 33, 45

Póvik Albert I 238

Rápó Károly I 105, 119, 121

Sánta Erzsébet II 107

Pozsár Gyula II 211

Rápolt II 357, 359, 360

Sáp I 69

Pozsgay Károly I 280

Rápolthy László II 185, 200, 201

Sápi Ibolya I 195

Pozsonyi Jánosné Tóth

Rápolthy Árpád I 270

Sárbogárd I 142

Zsuzsánna II 179

Raposs Viktor I 136

Sarkad I 96 II 29, 264, 271, 273,

Prága II 323

Rásky András I 425

274, 276, 279, 281, 282

Prügy II 144

Ratkai István II 124

Sarkadi Nagy Antal I 434

Puskár Juliánna II 257

Ratkay László I 104 II 122

Sarkadkeresztúr II 272, 281, 283

Puskás Lajos I 70, 71

Rátonyi Irma I 228

Sarkadmeggyes II 282

Pusztagyenda II 93, 94, 96, 97

Rátz Lajos II 305

Sarkadújtelek II 282

Pusztai Sándor II 275

Ravasz László I 414

Sarkady Ferenc II 354

Pusztakengyel II 43, 44, 103,

Rébék Pál I 119, 121

Sarkady Ilona II 269

106, 109, 116

Rebi Ferencz I 164

Sarkady István II 238

Pusztarozsály I 431

Rédai József II 206

Sarkady Károly II 314

Putnoki István I 213

Rédey (Rédei) József II 131,

Sarkady Pál I 209, 211, 213, 215

Püspökladány I 52, 54, 233, 236, 132,178, 185

Sarkadi Pál I 207

308 II 17

Reformátuskovácsháza I 124,

Sárköz II 130, 325, 327

Püspöklele I 115, 116, 124

132, 135, 136, 137

Sárközi István II 315

R. Hegedűs Ferenc II 132

Reho Gyula I 163

Sárospatak I 317, 319, 362, 364

R. Nagy László II 90

Rékasi Gábor II 69

II 153, 225, 228, 235

R. Szücs Erzsébet I 100

Rékasi Sándor II 107, 113

Sárossy Imre I 28

R. Tarsoly Antal II 175

Remenyik Sándorné I 75

Sárrétudvari I 235, 236, 238,

Rab János I 398

Resch Mihályné I 215

242, 343, 346 II 23

Rab Mihály I 398

Rét I 207, 209, 210, 211, 213,

Sass Kálmán II 349

Rácz Ambrus I 322, 323, 333

214, 215

Sass Sándor I 195

Rácz Antal I 49

Réthy Lajos I 33

Saszet Győző I 177, 181

– 17 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Sátoraljaújhely I 364, 387 II

Sipos Róza I 43

Szabó Erzsébet II 124

218, 221

Siposs Jenő I 340

Szabó Ferenc II 22

Sch. Bán Rozália I 139

Siter I 218

Szabó Gáspár II 36

Scholz I 178

Smaregla Mihály II 348

Szabó Géza II 42

Schuller János II 205

Smóling Gábor II 112

Szabó Gyula I 26, 162 II 159,

Schwirián László II 36, 37

Soltész János II 75

308

Schwirián Lászlóné II 38

Soltikápolna I 188

Szabó Imre I 124, 133, 134,

Sebestyén Béla I 142

Solymosi József I 235, 240

141, 344

Sebestyén Kálmán II 123

Sólyom Ferencné Balogh Margit

Szabó Imréné Tóth Gizel a I 294

Sebestyén László II 87

II 256

Szabó Irén I 339

Sebeszta Gyula I 268

Sólyom Géza I 334

Szabó István I 188, 231, 233 II

Sebők Jánosné Nagy Borbála

Sólyom Imre I 335

45, 46, 49, 235, 247

II 202

Sólyom Károly I 335

Szabó János II 172

Sebők József I 363

Somogyi Antal I 71

Szabó Jenő II 36, 152, 251

Sebők Lajos I 252

Somogyi Etelka I188

Szabó József I 39, 179 II 172

Seeberg Béla I 151

Somogyi György I 197

Szabó Kálmán I 109 II 223, 226

Séllei Vilma I 89

Somogyi István II 198, 280

Szabó Károly II 168

Semjén II 155

Somogyi János I 414

Szabó Katalin I 231

Sényő II 188, 190, 205, 206, 216

Somogyi József I 109

Szabó Lajos I 195, 207, 209, 280

Séra Gyula II 133

Somogyi Mihály I 103

II 228

Séra Mihály II 154

Sonkád II 325, 360, 361, 385

Szabó Lajosné I 195

Serdült Károly I 244

Soós Béla I 123, 124

Szabó László I 23, 423 II 83,

Seres Béla I 107, 108, 115

Soós Ferenc I 252

239

Seress Imre I 161

Soós Imre II 122

Szabó Lászlóné I 423

Seress László I 315

Soós István I 207, 208

Szabó Mária II 330

Sértő-Radics István I 105, 125

Soós Márton I 242

Szabó Mihály II 174

Sesztina Nagybákay Jenő I 266

Sopron I 77 II 275, 387

Szabó Pál I 66, 68

Sigulenszki Dusán II 30

Sóspuszta II 300

Szabó Péter II 155

Sikolya Albert II 71

Sóstó II 141, 178

Szabó Rózsa II 48

Siménfalvy Árpád II 163

Sőreghy János I 251

Szabó Sándor I 348, 360, 391,

Simon Anna I 301

Stancke Stettini I 404

392, 393, 394 II 113, 225

Simon Elek I 151

Staudinger Béla II 400

Szabó Sándorné II 118

Simon Endre I 146

Strompf László II 67

Szabó Sára II 388

Simon Erzsébet II 157

Sulyok Sándor I 248

Szabó Tibor

Simon Gyula I 151

Sütő Imre II 37

Szabó Zoltán I 119

Simon Imre I 151, 179

Sütő Károly I 234

Szabolcs II 136, 170, 177, 206,

Simón István II 111

Sütő Lajos I 179

207

Simon Károly I 40

Sütő Miklós Dezső II 321

Szabolcsbáka I 378, 425, 426,

Simon László II 348

Sütő Zoltán II 108, 111

427, 428, 429, 430, 431

Simon Lászlóné II 124

Sz. Tóth András II 123

Szabolcsveresmart I 366, 376,

Simon Pál I 146

Szabad Károly II 155, 165, 171

431, 432, 433, 434

Simon Péter II 118

Szabadfi Sándor II 120, 123

Szajol II 103, 105, 109

Simon Sándor I 76, 151, 152

Szabadka I 183

Szakács Andor I 315

II 123

Szabados László I 138, 139

Szakáts József II 248

Simon Sándorné II 123

Szabó Ambrus I 346

Szakoly I 412, 413 II 207, 208

Sinai Lajos I 32

Szabó Andor II 107, 113

Szakolyi Sándor II 208

Sinka József I 155

Szabó Antal I 125 II 172, 185,

Szalacs I 338

Sipka Sándor I 109

239

Szalacsi József II 360

Sipos Ferenc II 20, 99

Szabó Antalné I 47

Szalárd I 218, 219, 220

Sipos Ida I 328, 330, 334

Szabó Béla II 131, 218, 219

Szálasi Ferenc II 106, 227

Sipos Imre I 219

Szabó Bertalan I 161, 432

Szalay András II 346

Sipos István II 41

Szabó Dániel I 124, 137, 218

Szalay Józsefné I 50

Sipos Ivánné II 99

Szabó Dezső II 98

Szalay Pál II 370

Sipos József I 179

Szabó Elek II 58

Szalay Sándor I 160

Sipos Károly I 337

Szabó Elemér II 235

Száldobágyi József I 226

Sipos Károlyné Melkó Irén I

Szabó Endre I 270, 272 II 330,

Szalics Ilona II 161

323

331

Szálkay Antal I 26, 27

– 18 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Szalkay Sándor II 206

Széchényi Endre II 61, 63

Szikszay Csil a I 241

Szalonna II 155

Széchy Péter II 87

Szikszay István II 165

Szalontai Sándor I 76

Szécsény I 415, 417

Szikszay Jánosné II 137

Szamosangyalos II 361, 362

Szécsi András I 396

Szikszó II 383

Szamosbecs II 362

Szécsi Ferenc II 212

Szilágyi Árpád II 23, 55, 56

Szamosdara II 351, 368, 379

Szeged I 53, 124, 133, 134, 138,

Szilágyi Erzsébet I 195 II 157

Szamosdob II 296, 363, 379

139, 140, 183 II 398

Szilágyi Imre II 350

Szamoskér II 317, 364, 366, 388

Szegedi Ilona II 148

Szilágyi István I 317, 318, 319,

Szamoskóród II 379

Szeghalmi József I 179

320

Szamossályi II 240, 249, 250,

Szeghalmy Sándor I 208

Szilágyi Istvánné II 120

366

Szeghalom I 105, 188 II 284

Szilágyi János I/222

Szamostatárfalva II 343, 367,

Székely I 361, 363, 434, 435 II

Szilágyi József I 41, 345 II 282

Szamosújlak II 290, 333, 367

184, 188

Szilágyi Józsefné I 345

Szamosszeg I 70, 71 II 252,

Székely Dániel II 328

Szilágyi Károly II 282

253, 388

Székely Ferenc I 139

Szilágyi Lajos I 374

Szaniszló I 359

Székely László II 344

Szilágyi Márton I 238

Szaniszló Endre II 182

Székely Mária II 132

Szilágyi Sándor I 207 II 103,

Szanka Margit I 43

Székely Sándor II 168, 169

105, 106, 108, 110

Szánthó Béla II 203

Székelyhíd I 229, 306, 337

Szilágynagyfalu II 221

Szántó Gábor I 223

Székelyhidy Béla I 228

Szilva Endre I 34, 39

Szántó Gusztáv II 232

Székelyhidy Béláné Katona

Szilveszter Ákos I 135

Szántó Imréné II 124

Mária I 228

Szilye János I 26

Szántó József I 240

Szekeres Dénes I 365

Szinérváralja II 323, 325

Szántó Margit I 188

Szekeres Gabriel a II 391, 394

Szini Béla II 70, 73

Szántó Sándor I 316

Szekeres László II 380, 381

Szinok Zoltán II 138, 145

Szanyigó Ferenc I 100

Szekszárd I 323

Szirbik Sándor I 124

Szappanos Károly II 26, 68

Szél Balázs I 109

Szlezák László I 150

Szarka Boldizsár II 353

Széles Lajos I 79, 81

Szoboszlay Sándor I 444

Szarka László II 140, 175

Szeles Sándor I 147

Szokody II 89

Szarka Sándor I 145 II 319, 320

Széll Gyula I 139

Szokond II 300

Szarka Zoltán I 112

Szénásy Imre II 45, 46, 47

Szólád I 134, 137

Szarvas I 94, 105, 124, 137, 138

Szenczy István II 135

Szolády Sándor I 100

II 28, 29

Szenes László I 249

Szolnok I 102, 199 II 16, 47,

Szarvassziget II 178

Szentandrási Elek I 119, 121

69, 70, 71, 103, 106, 109, 110,

Szász I 72

Szentannay Dénesné II 37

127, 303

Szász Béla II 36

Szentes I 53, 107, 124, 132, 141,

Szolyva I 144, 146, 148, 149,

Szász Imre I 50, 243, 266, 317,

142 II 58, 69

152, 159, 163, 164, 165 II 163,

333, 349

Szentesy(i) Gedeon II 321, 327

396, 397

Szászi József II 22

Szentetornya I 99

Szombathely I 389

Szathmáry Gábor II 142

Szentgál II 283

Szombathy Béla I 73, 77

Szatmár I 70, 71, 359, 375 II

Szentjóbi Menyhért II 235, 236

Szombathy Bertalan II 288

153, 162, 294, 295, 297, 309, 312, Szentjóby-Szabó Tibor I 77

Szombathy Imre I 367, 369

316, 317, 321, 323, 327, 333, 334, Szentpéteri István II 49

Szombathy Károly I 372

335, 337, 340, 350, 359, 362, 363, Szentpéterszeg I 313, 346, 347

Szondy György II 234

368, 369, 370, 371, 373, 377,

Szennyessy József I 219

Szondy István II 152

378, 400

Szépkenyerűszentmárton I 375

Szónok Albert I 366

Szatmárcseke II 331, 369, 370

Szepsy József I 385

Szónok Béla I 387, 388

Szatmárgörbed II 130

Szeremley Béla I 261

Szőcs Gyula I 26

Szatmárhegy II 316, 368

Szerencs II 150, 199, 301, 302

Szőcs Piroska I 26

Szatmári László II 13

Szerencsi János II 239

Sződemeter I 428

Szatmárnémeti I 354, 364 II

Szerenyi Pál I 145

Sződliget II 179

163, 178, 252, 293, 307, 316, 332, Szerep I 345, 347, 348

Szőke Bertalan I 435

339, 340, 343, 344, 351, 359, 371, Szibéria II 59, 223, 315

Szőke Ferenc I 207, 210

378, 380, 398, 399, 402, 403

Szigethy Lászlóné Fodor Margit

Szőke Ilona I 177, 180, 182

Szatmárököritó II 356, 359, 382

II 347

Szőke Imréné I 231

Szatmárudvari II 316

Szigeti Károly II 266

Szőke Károly I 326, 330, 332

Szávó Lajos I 338

Szikszai Erzsébet I 211

Szőke Mihály II 61

– 19 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Szőke Sándor I 203

Tarcal I 26

77, 81, 82, 84, 87

Szőke Zoltán I 171

Tarczali Viktor II 265

Tiszagyulaháza I 66

Szőllősi Károly I 121

Tarcsi Lajos I 199

Tiszaigar II 73, 81, 85, 88

Szöllösi Sára II 182

Tariska Béla II 252

Tiszainoka II 88, 90, 91, 110

Szőllőssy Ferenc I 312

Tariska Zoltán I 266

Tiszakanyár I 364, 386, 411,

Szőllősy Sándorné I 385

Tarpa I 154, 159, 160, 163

412, 432, 438, 441, 442

Szőnyi Mihály I 237

Tarrné Dombi Mária I 334

Tiszakerecseny I 160, 161, 162

Szörényi László II 30

Tarsoly Imre II 259

Tiszakóród II 369, 385, 386

Szövetes Mihály II 76

Tassy János I 342

Tiszakürt II 89, 90, 92, 93

Sztálingrád I 330

Tassy Kálmánné II 347

Tiszalök I 84, 85, II 157, 207

Sztrelkó Lajos II 40

Tát II 302

Tiszalúc II 207

Szundy Béla I 69

Tata II 232

Tiszamogyorós I 398, 400, 443,

Szundy László I 132

Tatár András II 202

444

Szűcs András II 352

Tatár Antal I 48

Tiszanána II 48

Szücs Antal II 224, 225

Tatár József I 39

Tiszaörs II 54

Szücs Endre II 275

Tatár Tamás II 202

Tiszapéterfalva II 162

Szűcs Endre II 268

Técső II 162, 209

Tiszapolgár I 311

Szűcs Eszter I 238

Tedely I 43

Tiszarád I 39, II 217, 225, 226

Szűcs Gyula II 377, 378

Téglás I 34, 35, 39, 40 II 207,

Tiszaroff II 16, 42, 68, 93, 94,

Szücs Imre I 119, 121

209, 210, 211, 213, 214

95, 96, 97, 113

Szücs János II 83

Telegdy József II 379

Tiszasas II 93, 97, 98

Szücs Jenő II 124

Telekháza I 75

Tiszasüly II 65

Szücs József I 78, 81

Temesvár I 39, 132, 183, 287

Tiszaszalka I 162

Szücs Lajos I 78

II 278

Tiszaszalók II 12, 17, 21, 68

Szűcs Lajos András I 77

Tenyei Gyula II 18

Tiszaszentimre II 20, 21, 22, 23,

Szűcs László I 238

Tenyeiné Horogh Ilona I 56

24, 25, 36, 56, 66, 98, 99, 100

Szűcs Péter II 387

Tenyő II 43, 106, 109

Tiszaszentmárton I 444, 445,

Szűcs Sándor I 340

Tépe I 274, 348

450

Szügyi Dániel II 67

Terjék József II 148, 150

Tiszaszőlős II 24, 98, 100, 101

Szük Károly II 50

Tetétlen I 49, 70, 71

Tiszaug II 70, 90, 101, 102

T. Bertalan Ferencz II 258

Thamó Béla II 156

Tiszaújhely II 162

T. Papp Ferenc I 331

Thuróczy Zoltán II 177

Tiszaújlak II 162, 324, 345, 351,

T. Tóth Albertné I 76

Thurzó Ilona II 107

383, 396

Taar Ferenc I 230

Tikász István I 89

Tiszavárkony I 119

Taar Mihály I 230

Tikos Jánosné I 231

Tiszavid I 163

Tájak Ilona I 175

Tisza Imre I 104

Tisztaberek II 386

Tájnel Sándor II 161

Tiszaadony I 161

Tivadar I 160, 163, 164, II 318

Tajta Miklós II 76

Tiszabábolna II 80

Tivadar András II 107

Takács Ambrus I 43

Tiszabecs II 338, 345, 361, 383,

Tivadarfalva II 162

Takács András I 444

384

Tóbiás Gábor II 70, 73

Takács Gábor I 431

Tiszabercel II 147, 188, 189,

Toka Gyula II 168

Takács Imre I 231

195, 206, 215, 216, 217

Tokaj I 383, 400, II 136, 137,

Takács István I 89

Tiszabezdéd I 395, 436, 437, 438

144, 166, 191

Takács László I 89

Tiszabő II 33

Tokaji Károly I 89

Takács Mária II 201

Tiszabökény II 162

Tolcsva II 227

Takács Sándor II 317

Tiszabura II 65, 67

Told I 185, 220, 222, II 150

Tákos I 160, 161

Tiszacsécse II 345, 384

Toldy Irén II 170

Taktaharkány I 79

Tiszacsege I 72, 77

Tomay Dezső I 280, 312

Tamás András I 357

Tiszadada I 78, 80, 81

Tomor I 31

Tamásváralja I 161 II 162

Tiszaderzs II 20, 23, 25, 26,

Topa Dezső I 69

Tápiószele II 42

67, 68

Torda II 74, 75, 82

Tapolca II 42, 152

Tiszadob I 80, 81, 82, 83

Torday Ferenc II 382

Tar Ferenc II 283

Tiszaeszlár I 84

Torday Zsigmond I 280

Tar János I 226 II 258

Tiszafegyvernek I 178

Torkos Béla II 92

Tar József II 313

Tiszaföldvár II 57, 60, 69, 70,

Torma Béla I 349

Tar Károly II 284

72, 73

Tornyi Gyula II 258

Tar Lajos II 258, 260

Tiszafüred II 24, 49, 54, 73, 75,

Tornyospálca I 446, 447, 448

– 20 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Tót Gábor I 56

Török László II 90, 103, 104,

Uray Miklós II 184, 378

Tóth Andor I 56

105, 109, 110, 111

Uray Sándor I 266

Tóth Anikó II 120

Török Vince II 35, 39

Urbin Lajos II 165

Tóth Árpádné I 250

Török Zsigmond I 221

Urbin Mária II 165

Tóth Béla I 107, 112, 173, 199

Törökbálint II 92

Úry Ferenc I 314

Tóth Dezső II 89, 93

Törökszentmiklós I 184, II 28,

Uszka II 338, 345, 383, 396, 397

Tóth Ernő I 203

40, 45, 47, 102, 103, 108, 109,

Ürögdi Ferenc II 290

Tóth Etelka I 39

110, 111, 112, 113, 116, 126

Üveges Zoltán I 266

Tóth F. Lajos I 188

Tőzsér Áron I 316

V. Molnár István II 69

Tóth Ferenc I 231, II 328

Tőzsér Erzsébet I 316

Vác I 139, 181

Tóth Gábor I 199

Tözsér Mihály I 344

Vácz Sándor II 182

Tóth György II 48

Trencsényi János II 211

Vadai Béla I 183, 190, 194

Tóth I. István II 132

Trosztel Aranka II 275

Vadai Ferenc I 191

Tóth Imre I 49, 221, 238, II 38

Tukacs János II 233, 246

Vadász Jánosné I 211

Tóth István I 126, 132, 157, 350,

Tukacs Jánosné Erdős Magdolna

Vadon Béla I 272, 273, 287, 312

415, 417, II 38

II 370

Vadon József II 387

Tóth Istvánné Nemes Erzsébet

Tukacs László II 300, 322

Vadon Sándor II 386, 389

II 26

Tunyog II 341, 386, 387, 389

Vági József I 100

Tóth János I 43, 157, II 23, 26,

Turai Kálmán II 25, 68

Vágó Mihály II 174

41, 48, 50, 51, 55, 56

Turai Kálmánné II 25

Vaja II 193, 203, 219, 220

Tóth Jenő II 180, 243

Turgony II 40, 41

Vajda Balázs I 365

Tóth József I 221, 356, 401, II

Turi Ferenc I 316

Vajda Benő I 41

179, 264

Turi Imre I 316

Vajda József I 280, 281

Tóth Józsefné Horváth Erzsébet

Turi Károly II 125

Vajda Károly I 366

II 203

Turi Sándor II 188, 196, 197

Vajda Sándor II 120, 125, 127

Tóth Kálmán I 49, 108, II 36,

Túristvándi II 389, 392, 393,

Vajdics János I 356, 401

38, 75

394,

Vajó János II 37

Tóth Károly I 238, II 83

Túrkeve II 117, 118, 120, 126,

Vajó Zoltán Zsolt II 265, 266

Tóth Katalin Erzsébet II 107

127, 128,130

Valek Ágnes I 268

Tóth Lajos I 100, 123, 262, 301,

Túrricse II 395

Vámosatya I 144, 165

II 44, 103, 106, 109, 117, 122,

Turtóczki Sándor II 345

Vámosoroszi II 397, 401, 403

125, 132

Turzó Mihály I 346

Vámospércs I 85, 86, 230, 291

Tóth László I 365

Tuzsér I 448

Váncsod I 185, 222, 223, 301

Tóth Mária II 75, 83, 202

Tyukod II 395

Váncsodi Imre II 118

Tóth P Etelka I 188

U. Nagy László II 45, 47, 103,

Vándor Ernő II 131, 193

Tóth P József I 188

104, 105, 106, 107, 108, 110, 111

Ványa Inna II 331

Tóth Sándor I 76, 78, 151, 221,

Újfegyvernek I 219

Ványai Imre I 330

II 16, 45, 66, 259, 319

Újfehértó II 166, 211, 218, 219

Váradolaszi I 207, 208, 209, 210,

Tótkomlós I 94

Ujházi Béla II 35, 37

211, 214, 215

Tőkés Elek II 117, 124

Ujhelyi Mihály II 112

Váralmás I 155

Tőkés György I 396

Ujhelyiné Boris Margit II 112

Varga András I 40, 199

Tőkés Sándor II 36

Újiráz II 270

Varga Bálint II 124

Tőkés Tibor II 140

Újkenéz I 439, 449, 450

Varga Bálintné I 369

Tőkési Sándor II 123

Újlaki Gyula I 199

Varga Béla I 89

Tölcséry István I 109

Ujlaky István II 212

Varga Dávidné I 344

Tömöry Ferencz I 318

Újlaky Lajos I 450

Varga Dezső I 358, II 70

Tömöry Ilona II 48

Újléta I 271, 348

Varga Éva I 211

Tömöry Lajos I 127

Újszalonta II 276

Varga Ferenc II 358

Török András II 168

Újszentgyörgy II 19, 20, 21, 23,

Varga Ferencné II 92

Török Ede I 139, 140

24, 25, 27

Varga Gyula I 151

Török Eszter I 49

Ujvári Eszter I 211

Varga József II 36

Török Gyula II 325

Újváros I 111, 207, 209, 211,

Varga Károly I 280, I 174, 182

Török Ida II 37

215

Varga Lajos II 233

Török Imre I 323, 335, II 321,

Ujvárosi Péter II 124

Varga Lajosné I 215

351, 352

Ujvárossy Imre I 27

Varga László I 35, 36, 37

Török János II 168

Ungvári Erzsébet II 179

Varga Lászlóné Lázár Gizel a I

Török József II 338, 402

Unoka Lajos I 145

183, 184

– 21 –

H e lys é g - é s s z e m é ly n é v m u tat ó

Varga Levente II 186

Veress Irén I 300

Zák Róza I 347

Varga Róza I 333

Veress János I 280

Zámbory Sándor I 154

Varga Sándor I 40, 112

Veress József II 83

Zazar II 289

Varga Sándorné I 40

Veress Károly II 190, 206

Zeke Árpád II 344

Várgede I 376

Veress László I 139, II 190

Zeley László I 126

Vargha Gyuláné II 12

Veress Magdolna I 301

Zergi Gábor I 390

Vargha Irén I 228

Veress Miklós I 331

Zétényi Gyula I 207

Vargha Zoltán II 21, 48, 50, 51,

Veress Zoltán I 364, 365

Zirc I 289

52, 96

Veresváry László I 376

Zita testvér II 303

Vári Imre I 119

Versényi Sándor I 218

Zittau I 71

Varju Gyula II 135

Versényiné Bernáth Erzsébet I

Zolnai Imréné II 15

Varjúlapos II 178

218

Zolnai Irma I 25

Vas István I 398

Veszerényi Béla I 43

Zolnai Mihály I 25

Vas József II 24

Vértes I 318, 349, II 283

Zoltán Gábor I 109

Vásárhelyi Sándor I 211

Veszprém I 78, 377, 378, II

Zuber Lajos II 69

Vásárosnamény I 157, 164, 166,

94, 173

Zsadány I 178, 190, II 282, 283,

167, 370, 390, 402, 423, 426, 436, Veszprémy István I 40

284, 285, 286

II 250, 252

Vésztő I 96, 105, 367, II 28,

Zsadon Sándor II 26

Vásáry József I 256

263, 284

Zsáka I 192, 223

Vasmegyer I 323, 359, II 220,

Vezendy József I 278

Zsarolyán II 403, 404

221, 225, 226

Vezseny II 256

Zsemlye Jánosné Alföldy Margit

Vass András I 363

Vida Anna I 318, 319, 320

II 107, 113

Vass Antal

Vida Magdolna II 182

Zsengellér Margit I 105

Vass Emília I 171

Vígh Bertalan I 433

Zsófia testvér II 303

Vass Ferenc II 224, 225

Vigh Erzsébet II 107

Zsoldos Ferenc II 140, 145

Vass Géza I 171

Vigh György II 275

Zsuga Júlia I 43

Vass Gyula II 228

Vigh Sándor I 75

Zsurk I 450, 451

Vass János II 193

Vígvári Lajos I 244

Zsurkay György II 182

Vass József II 209

Vigvári Mihály I 177, 179

Vass Károly I 171

Vincze Antal II 344

Vass Lajos II 226

Vincze Béla II 269

Vass Zoltán II 82

Virág Mária I 89

Vasvári János II 174

Visegrád I 128

Vasvári Sándor II 198

Visk II 162

Vecseri Lajos I 142

Visky II 238, 239

Vécsey Arthurné I 47

Viss II 228

Vécsey József I 39

Vitályos Sándor I 218

Vécsy Gyula II 291

Vitéz Máté II 381

Végh András II 276

Vitka I 390, II 253, 254

Végh Dániel I 402

Vizsoly II 223, 225, 226

Végh Endre II 344

Voronyezs II 354

Végh Gábor II 344

Vörös Lajos I 89, 105, 128

Végh István II 45

Vörös Mihály I 108

Végh Lajos II 123

Vöröss Jánosné I 335

Végh Lukács I 77

Wágner Lajos II 36

Végh Mihály I 39

Waldeck Hubert II 93, 94

Végh Sándor I 49

Weindl I 19

Vékony Sándor I 289, 290, 292

Wenkcheim gróf I 116

Vencsellő II 136, 150, 206, 227,

Z. Katona Sándor I 238

228, 229

Z. Papp Mihály II 282

Verecke I 177

Zádor Mihály I 39

Veres Bertalan II 235, 236

Zágonyi Jakab I 43

Veres János II 275

Zagyva Imre II 42

Veres Lajos II 124

Zagyva László I 345

Veres Sándor I 441

Zagyva Lenke I 334

Veress Barna György II 48

Záhony I 361, 368, 390, 400,

Veress Ilona I 365, II 48

401, 436, 449, 450,

– 22 –

Document Outline

borito_eleje_II

Szennycimoldalak_II_Kotet_JAV_EPUB

Tartalomjegyzek_II_EPUB

Hevesnagykunsagi egyhazmegye_Jav_NEW_EPUB

Kozepszabolcsi egyhazmegye_Jav_NEW_EPUB

Nagykarolyi egyházmegye_A_J_JAV_NEW_EPUB

Nagyszalontai egyhazmegye_A_J_JAV_NEW_EPUB

Szatmari_egyhazmegye_A_J_JAV_NEW_EPUB

Helyseg es szemelynevmutato_II_KESZ_EPUB

NEW_Nevmutato_155x228_EPUB

borito_hatlap_II