RKK Könyvek Református közelmúltunk

SZOVJET FOGSÁGBA

HURCOLT

REFORMÁTUSOK

A KÁRPÁT-MEDENCÉBEN

Tanulmánykötet

Szovjet fogságba hurcolt reformátusok

a Kárpát-medencében

Tanulmánykötet

RKK Könyvek

Református közelmúltunk

MAGYARORSZÁGI REFORMÁTUS EGYHÁZ

A kötet a Magyarországi Református Egyház azonos című projektjének keretében jött

létre, a NEB és az RKK szakmai támogatásával.

NEMZETI EMLÉKEZET BIZOTTSÁGA

REFORMÁTUS KÖZÉLETI ÉS

KULTURÁLIS KÖZPONT ALAPÍTVÁNY

EMMI

GULAG-GUPVI

EMET

EMLÉKBIZOTTSÁG

A kötet a GULAG-GUPVI Emlékév alkalmából, a Gulág Emlékbizottság

civil pályázati támogatásával jött létre.

Szovjet fogságba hurcolt

reformátusok

a Kárpát-medencében

Tanulmánykötet

Református Közéleti és Kulturális Központ Alapítvány

– 2017 –

Kiadó: © Református Közéleti és Kulturális Központ Alapítvány

Sorozatszerkesztő: © Kiss Réka

Szerkesztők: © Erdős Kristóf, © Kiss Réka, © Zila Gábor

Könyv-és borítóterv: Vitányi Beatrix grafikus

Készült a Kapitális Nyomdában, Debrecenben, 2017-ben

Igazgató: Kapusi József

ISBN 978-963-12-8669-4

E-Book ISBN 978-963-12-8670-0

ISSN 2498-8545

Borítókép: Összegyűjtött férfiak Munkácson (Dupka György gyűjtése)

Minden jog fenntartva. Bármilyen másolás, il etve adatfeldolgozó rendszerben való tárolás a kiadó előzetes írásbeli hozzájárulásához van kötve.

Tartalomjegyzék

Ajánló

7

Előszó

10

Stark Tamás

Magyar foglyok a Szovjetunióban

13

Kovács Áron

Málenkij robotra hurcolás

a Tiszáninneni Református Egyházkerület területéről

33

Nagy Károly Zsolt

„Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat...”

Teológiai reflexiók a fogság kérdésére

51

Murádin János Kristóf

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban 1944 és 1953 között

– különös tekintettel a reformátusokra

63

Benkő Levente

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

85

Nagy Alpár-Csaba

Nemzeti traumák – lokális emlékezet. Kutatási összefoglaló 113

Máthé Áron

A GULAG „kistestvére”.

Egy magyar református lelkész-író a jugoszláviai büntetőlágerben 125

Szatmári Judit

„... a fiúkkal, még várnunk kell, mert másfelé vannak elfoglalva.”

– Amiről az iratok hallgatnak, helyzetkép a Dunamelléki

Református Egyházkerületben 1945 tavaszán 135

Hajagos Csaba

„Leigázottság és a málenkij robot”

A Kecskemét környéki elhurcolások a református források alapján 153

Fodor Gusztáv

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai

a Kárpátaljai Református Egyház életére 1944–1954 között

179

Túri László

A málenkij robot emlékezete, avagy kollektív emlékezetgyakorlás

és egyházi szerepvállalás a kárpátaljai magyar közösség életében

a Beregszászi járás településeinek tükrében

199

Szerzőink

221

Képek jegyzéke

222

Lecturis salutem!

Üdvözlet az Olvasónak!

„Beszéljétek el ezt a ti fiaitoknak,

és a ti fiaitok az ő fiaiknak,

és azoknak fiai a következő nemzetségnek!”

(Joel 1,3.)

Előre kell bocsátanom, bizony nem könnyű olvasmányt ajánlok a reménybeli ol-

vasónak. Sajnos senki sem várhat lelki felüdülést e tanulmánykötet olvasásától,

tanulmányozásától. Éppen ellenkezőleg súlyos lelki-szellemi megpróbáltatások-

kal szembesül, aki ezt a könyvet a kezébe veszi. Miért ajánlom mégis olvasásra

ezeket a szomorú témájú történeti tanulmányokat? Lelkiismeretem parancsára

ajánlanom kel , hogy az itt leírtak ne tűnjenek el a feledés örök homályában! Nem

fedheti őket a feledés homálya, hiszen magyar nemzetünk történetének egy olyan

tragikus fejezetéről szólnak, amelyet a kommunista hatalom évtizedeken át teljes

szigorával akart mindörökre elfeledtetni, mert abban a hitben élt, hogy így nem

derül fény cinkosságára. Azt vallotta ez a hatalom, hogy amiről nem beszélnek

– mert tilos szólni róla, – az nincs, sőt utólag meg sem történtté tehető.

Nekünk viszont kötelességünk, hogy mindezen szörnyűségeket megismerjük,

és ezek hírét továbbadjuk az utánunk következő nemzedékeknek. Nem a mások

iránti gyűlölet, nem is a bosszúvágy motiválja ezt a szándékunkat, azt azonban

az utánunk jövő generációknak is tudnia kel , hogy nemzettársaink tízezrei, sőt

százezrei vál alták a szenvedést, a megaláztatást, illetve fizettek életükkel magyar-ságukért. Bizony sok-sok magyar nemzettársunknak jutott magyarságáért osz-

tályrészül a mérhetetlen szenvedés, a gyötrelmes halál. Igen, a magyarságnak is

megvan a maga holokausztja. Eleink közül sokaknak kellett keserves halált szen-

vednie csak azért, mert magyarnak született.

A trianoni békediktátum által okozott tragédia: nemzetünk és országunk szét-

darabolása mintegy negyed századon át egyértelműen arra sarkal ta a magyar ál-

lamvezetést, hogy lehetőleg teljesen, de legalább minél nagyobb részben igyekezzék

csökkenteni veszteségeinket, hogy visszaállítsa az „ ezeréves határokat.” A nagyhatalmak közül sajnos sem Anglia, sem Franciaország nem mutatott megértést

a magyar revíziós törekvések iránt, így Magyarország politikája szükségszerűen

sodródott a fasiszta Olaszország, majd a náci Németország felé. A „ bécsi döntések”

kétségtelenül hoztak bizonyos „ területi gyarapodást,” ugyanakkor megerősítették Róma és főként Berlin iránti elkötelezettségünket. Ez utóbbi egyértelműen vezetett

a II. világháborúban való részvételünkön a „ tengelyhatalmak” oldalán.

7

A tengelyhatalmak szövetségeseként is egy sajátos „versenyfutásba” kényszerültünk, hiszen Romániával versengve kellett keresnünk a náci Németország

kegyeit a második bécsi döntés által kelet–nyugati irányban kettévágott Erdély

„másik feléért” . Minden józan politikai megfontolás ellenére a náci Németország szövetségesekén belesodródtunk a II. világháborúba annak minden veszélyével,

tragikus következményeivel egyetemben.

Földrajzi fekvéséből következően Romániát és Kárpátalját előbb érték el a

megszálló szovjet csapatok, így az ottani vezetés helyzeti előnybe került Magyar-

országgal szemben. A román magatartásban nagyon komoly szerepet játszott a

magyarság elleni bosszú, rendkívül gyorsan bekerült a csehszlovák, román, szerb-

horvát és szovjet köztudatba a magyarság „ kollektív bűnössége” annak minden ka-tasztrofális – a genocídiumra emlékeztető – következményeivel együtt. Ismerjük

a régi rómaiak mondását: „Vae victis!” Szép magyar nyelvünkön ez így hangzik:

„ Jaj a legyőzötteknek!” E kötet történeti tanulmányai fájdalmas részletességgel tár-ják elénk az ismét határainkon kívülre rekedt magyar nemzettársaink számára

mennyi keserves élményt, már-már elviselhetetlen szenvedést, kimondhatatlanul

sok megaláztatást jelentett az 1944 és 1948 közötti fájdalmas időszak.

Magyar nemzettársaink százezrei sínylődtek a különböző ál amok munka-

táboraiban, amelyeket joggal nevezhetnénk megsemmisítő lágereknek. Ezekben

ugyan nem működtek gázkamrák, de az elégtelen táplálkozás, a túlhajszolt fi-

zikai munka, az elviselhetetlen hideg, a zsúfoltságból szinte menetrendszerűen

következő járványos betegségek, a hazatérés bizonytalansága, sőt kilátástalansá-

ga mind-mind hűséges szövetségesei voltak a halálnak. Ebből következik, hogy

a táborlakók fele-harmada számára nem adatott meg a hazatérés öröme, hanem

idegen föld fogadta be tetemüket, ott lelték meg végső nyughelyüket. „A lényeges különbségek el enére a lágerélet mindenhol a nyomort, a kiszolgáltatottságot, a re-ménytelenséget és a tömeges halálozást jelentette.” (Stark Tamás)

A szovjet ál amvezetés jelezte, hogy nem csupán a szó hagyományos értelmé-

ben vett hadifoglyok munkaerejére tart igényt, hanem arra is jogot formál, hogy

az elfoglalt területek polgári lakosságából is hatalmas embertömegeket – férfiakat

és nőket – hurcoljon el kényszermunkára. A magyar és német anyanyelvű lakos-

ság – bűnös nemzet!? – ebben a tekintetben is súlyos, sőt tragikus veszteségeket,

emberek százezreinek elvesztését volt kénytelen elviselni.

A megrablott, kifosztott, megsebzett ember ősi joga, hogy világgá kiáltsa fáj-

dalmát, hogy a közvéleményt hívja segítségül bajai orvoslására. Ezektől a meg-

kínzott, megalázott magyar eleinktől még azt is megtagadta a hatalom, ugyanis

szigorúan megtiltotta a túlélőknek, hogy bárkinek is elmondják, milyen gyalá-

zatos dolgok történtek velük. Mivel a kommunista hatalom legfőbb jellemzője a

félelemkeltés volt, így ezek a meghurcolt emberek – a túlélő kisebbség – még a

saját családjukban sem mertek erről beszélni, hiszen rabtartóik azzal fenyegették

meg őket, hogy a hallgatás parancsának megtörése visszaviheti őket egykori gyöt-

8

relmeik színhelyére. A túlélők is gyakran súlyos lelki-testi betegségekkel, meg-romlott egészséggel próbáltak visszailleszkedni a korábbi életükbe, amely általá-

ban rövid lett, ugyanis az átélt lelki-testi gyötrelmek nem múltak el nyomtalanul,

következmények nélkül.

E tanulmánykötet elsőszámú célközönsége az ifjúság kell legyen, hiszen ők az

ismert okok folytán szinte semmit sem tudhatnak ezekről a borzalmakról. Fontos,

hogy fiataljaink megbízható ismereteket szerezzenek ezekről az iszonyatos dol-

gokról, hogy ezek soha, de soha meg ne ismétlődhessenek. Egyházunknak is fon-

tos feladata az emlékezet ébren tartása, a val ásüldöző hatalom által meggyengített

keresztyén identitás erősítése, a megmaradtak magyar nemzeti elkötelezettségé-

nek szilárdítása

A történelem különös igazságtalansága, hogy a teljesen jogtalan meghurcol-

tatásokért, ezrek és ezrek kínkeserves haláláért történő bocsánatkérés a legtöbb

esetben még mindig várat magára, a nemzetünk egészét elmarasztaló bűnbélyeg

érvénytelenítése, visszavonása még mindig nem történt meg. Úgy tűnik, ezt az el-

lentmondást még az egyébként sok jót ígérő – de azt be nem váltó – európai integ-

ráció, konkrétabban az Európai Unió sem képes megnyugtató módon feloldani.

Dr. Huszár Pál

főgondnok, a Zsinat világi elnöke

9

Szerkesztői előszó

GULAG és GUPVI: két mozaikszó, egy szerteágazó, tömeges kényszermunká-

ra alapozott táborrendszer két formája. Ez a két rövidítés egyfelől koholt perek

alapján egyenként elítélt politikai foglyok (GULAG), másfelől tömegesen elhur-

colt hadifoglyok és internáltak (GUPVI) táborvilágát jelenti – katonák és civilek

tömegeinek együttes szenvedését, hiszen ne feledjük, a Vörös Hadsereg által Ma-

gyarországról fogságba hurcolt foglyok mintegy harmada civil volt.

Az ő sorsukat pecsételte meg a hírhedt málenkij robot, a „kis munka” , amely egy egész nemzedék emlékezetében a polgári lakosság tömeges elhurcolását és

több éves szovjetunióbeli kényszermunkájának tragédiáját jelentette. A második

világháború során Magyarországra érkező szovjet fegyveres szervek többnyire

a „kis munka” ígéretével, hazugságával hurcolták el civilek tömegeit, elsősorban munkaképes korú, de egészen fiatal és idős embereket is. Az ily módon szovjet rabságba kerültek számát még ma sem ismerjük pontosan. Becslések szerint

600–800 ezer magyart érintett szerte a Kárpát-medencében, és ezeknek az embe-

reknek mintegy harmada, durván kétszázezer ember, soha nem tért haza.

A GULAG – Szolzsenyicin óta tudjuk jól – szimbólum: a szovjet típusú dikta-

túra jelképe, a határtalan jogtalanságé és embertelenségé. A szovjet megszál ás a

teljes megfélemlítettség és kiszolgáltatottság érzését tette mindennapi élménnyé,

változtatta kegyetlen valósággá, hiszen a Vörös Hadsereg győzelme milliók szá-

mára a szabadság helyett az újabb rabság kezdetét hozta el nemre, nemzetiségre,

val ásra, politikai meggyőződésre való tekintet nélkül. Bárkit szovjet fogságba vet-

hettek, mérhetetlen szenvedést okozva ezzel a véletlenszerűen kiválasztott embe-

reknek és otthon maradt családtagjaiknak. Az egyéni történetek mögött egy fel-

fordult világ, egy évszázados erkölcsi rendjét maga mögött hagyott kontinens ál .

A negyven évig tartó kommunista diktatúra azonban lehetetlenné tette a

kollektív traumák egyéni és közösségi feldolgozását, a közös gyászt és az őszin-

te szembenézést. Bár a kommunista diktatúra összeomlását követően rengeteg

történeti anyag, adat és személyes visszaemlékezés került nyilvánosságra, a Szov-

jetunióba szállított magyarok tragikus sorsa máig alig ismert fejezete maradt 20.

századi történelmünknek. Emiatt sokan érzik úgy, hogy a családi emlékezetek-

ben, kisebb-nagyobb közösségekben megőrzött egyéni sorsok és tragédiák nem

váltak a közös tudás, a közös történeti emlékezet szerves részévé.

Ennek az adósságnak a törlesztésére kezdeményezte a Református Közéle-

ti és Kulturális Alapítvány (továbbiakban: RKK), hogy a Szovjetunióba hurcolt

politikai foglyok és kényszermunkások emlékévének keretében vessünk számot:

mit tudunk a szovjet fogságba hurcolt református magyarok sorsáról. Ismeret-

len és jórészt kutatatlan témája ez a református egyháztörténet-írásnak, noha a

10

szinte a teljes magyar társadalmat elérő erőszakhul ámnak természetes módon a református közösségek is elszenvedői voltak. Bár a szovjet megszálló erők a

kezdeti időszakban a célzott val ásüldözés látszatát is igyekeztek elkerülni, tevé-

kenységük mégis súlyos következményeket okozott az egyház alapstruktúráiban,

a gyülekezetekben is. Erre világított rá többek között a beregsurányi lelkész, ami-

kor a férfiak elhurcolásának az egyházközség életére gyakorolt következménye-

iről számolt be Révész Imre püspökhöz intézett levelében: „ Félő bizony, hogyha 300 lelkes gyülekezetünkből a távol evők előrelátható nagy százaléka hiányozni fog, szinte alapjában rendül meg itt az eddig virágzó családi élet! ”

Az első számvetésre 2016. november 22-én került sor. AZ RKK által, a KRE

Hittudományi Karán szervezett konferenciára meghívott előadók több esetben

eddig egyáltalán nem kutatott történeti források és visszaemlékezések segítsé-

gével mutatták be a szovjet fogságba hurcolt Kárpát-medencei magyar refor-

mátusok sokáig ismeretlen történeteit. Jelen tanulmánykötet az itt elhangzott

előadások szerkesztett, bővített változatát tartalmazza. A konferencia a Nemzeti

Emlékezet Bizottsága szakmai támogatásával és a Gulág Emlékbizottság anyagi

segítségével jött létre. Csakúgy, mint az az interaktív vándorkiállítás, amely a fiatalabb korosztály számára szeretné megismerhetővé, megérthetővé és átélhetővé

tenni a GULAG-GUPVI lágerrendszer világát.

Az RKK református közelmúltunk megismertetésének elősegítésére 2016-

ban önálló könyvsorozatot indított, RKK Könyvek Református közelmúltunk

címmel. A sorozat első köteteként Krisztusban nyert erő. A tiszántúli református gyülekezetek háborús krónikája (1944–1945) címmel, Szabadi István gondozásá-

ban jelent meg az a kivételes forrásgyűjtemény, amely a Tiszántúli Református

Egyházkerület lelkészeinek Révész Imre püspökhöz intézett beszámolóit, a front-

átvonulás okozta károkról, az egyházközségeket sújtó anyagi és személyi vesz-

teségekről, a Vörös Hadsereggel történt első találkozásról szóló összefoglalókat

tartalmazza, megrendítő, őszinte képet adva a lokális tapasztalatokról. Jelen ta-

nulmánykötet ennek az új kiadványsorozatnak második darabja. Bízunk benne,

hogy ez a munka, csakúgy, mint leendő kiadványaink érdemben járulnak hozzá

a református közelmúlt ismeretlen fejezeteinek feltárásához, valamint az egyházi

és a tágabb szakmai közvélemény hiteles tájékoztatásához.

A szerkesztők

11

1. kép

Gyűjtőtáborok Magyarországon (1945) – összeál ította: Erdős Kristóf és Kovács Áron, rajzolta: Nagy Béla.

12

STARK TAMÁS, CSc

Magyar foglyok a Szovjetunióban

Fogságba esés, elhurcolás

A Szovjetunióba szállított magyarok tragikus sorsa a magyar közelmúlt történel-

mének alig ismert fejezetei közé tartozik. A tragédiát a szovjet vezetés és a ma-

gyar kormányzat úgy próbálta leplezni, hogy a polgári személyek elhurcolását és

a szovjetunióbeli kényszermunkát egyszerűen „hadifogolyügyként” kezelték, és így mutatták be a korabeli sajtóban, elsősorban a Magyar Kommunista Párt (MKP)

ellenőrzése alatt álló, 1947-ben és 1948-ban hetente többször is megjelenő Ma-

gyar Hadirokkant, Hadifogoly Híradóban. Ilyen módon lehetett elfedni a szerve-

zők, végrehajtók, valamint a kényszermunkára épülő szovjet rendszer felelősségét.

A hazatérő foglyok tapasztalataikról gyakran még családi körben sem mertek be-

szélni – elbocsátásukkor ugyanis megfenyegették őket, hogy ha bármit is elmonda-

nak, könnyen visszakerülhetnek a fogságba. A félrevezető taktika így hosszú távon

is hatékonynak bizonyult. Ennek következménye, hogy az évekre elvitt katonák,

civilek és politikai elítéltek történetét a világháborúval foglalkozó szakirodalom

– ha egyáltalán megemlíti a témát – általában „hadifogolykérdés” -ként kezeli.

A szovjet vezetés a háború kezdetétől fogva törekedett arra, hogy a fogságba

esett katonákból és az elfoglalt területek civil lakosságából nagyszámú kényszer-

munkásseregre tegyen szert. Lavrentyij Berija belügyi népbiztos 1939. szeptem-

ber 19-én, tehát néhány nappal a Szovjetunió Lengyelország elleni inváziója után

rendeletet adott ki a hadifoglyokat és a külföldről internált civileket dolgozta-

tó új táborrendszer felállításáról. A hadifoglyok és a civil elhurcoltak egyaránt a

Belügyi Népbiztosság Hadifogoly- és Internáltügyek Igazgatósága (Upravlenyija

Voennoplennih i Internirovannih – UPVI) által irányított új lágerekbe kerültek.

A Hadifogoly- és Internáltügyek Igazgatósága a Táborok Főigazgatósága, azaz a

Gulag (Glavnoje Upravlenyije Lagerej) mellett működött. A két táborrendszer ki-

egészítette egymást, az UPVI a külföldiek Gulagjának tekinthető. 1945 februárjá-

ban a táborrendszert kiegészítették és átszervezték. A Hadifogoly- és Internáltügyek Igazgatóságából 350 főtábort és mintegy 4 ezer melléktábort irányító Főigazgató-

ság lett. A fő- és melléktáborokon kívül speciális munkabrigádok, kórháztáborok,

elkülönített munkabrigádok, büntető munkatáborok, politikai elkülönítő táborok

és börtönök is működtek. Szovjet adatok szerint több mint 4 millió külföldi rab

fordult meg a táborokban.

A külföldi foglyok elhelyezésére szolgáló táborrendszer korai felállítása arra utal, hogy a szovjet vezetés eleve nem tett különbséget civilek és katonák között, és hogy 13

Stark Tamás, CSc

a háborús célok között fontos szempont volt a munkaerő-szükséglet kielégítése.

A Szovjet Tudományos Akadémia Világgazdasági és Világpolitikai Intézetének

igazgatója, Varga Jenő vetette fel először, hogy a legyőzött ellenséges ország ne

csak anyagi jellegű kártérítést fizessen, hanem munkaerejével közvetlenül is já-

ruljon hozzá a háború utáni új áépítéshez. Sztálin már Anthony Eden külügyminiszter moszkvai látogatása alkalmával, 1941 decemberében egyértelművé tette

az angol küldöttség előtt, hogy a Szovjetunió a háború után nemcsak pénzbeli,

hanem természetbeni jóvátételre is igényt fog tartani.

1943 augusztusában a Külügyi Népbiztosságon belül Ivan Majszkij korábbi

londoni nagykövet vezetése alatt megalakították a „Szovjet jóvátételi programot ki-dolgozó bizottság” -ot. A bizottság által a jaltai konferenciára készített részletes terv 5 millió német kényszermunkás 10 évig történő dolgoztatásával számolt. Sztálin

a jaltai, majd a potsdami konferencián is kifejtette, hogy az ellenséges országok

fogságba esett katonáit a Szovjetuniót ért hatalmas emberi és anyagi veszteség

legalább részleges pótlására a Szovjetunió területén kívánja dolgoztatni. Bár a

„Majszkij-bizottság” Magyarországgal kapcsolatos tervei nem ismertek, nyilvánvaló, hogy a magyar foglyok munkaereje éppoly fontos volt, mint a többi legyő-

zött országé. A Magyarország területén kívül folytatott hadműveletekben a har-

cok hevességéhez képest viszonylag kevesen, mintegy 50–60 ezren estek fogságba.

A Kárpát-medencébe nyomuló szovjet haderő megnyitotta az utat nemcsak az

ország anyagi, hanem emberi erőforrásainak kihasználása előtt is.

A Magyarországról történő elhurcolások áttekinthetőségét megnehezíti, hogy

időszakonként és térségenként változott mind az összeszedés módja, mind pedig

a deportálást elrendelők és végrehajtók köre, valamint az áldozatok összetétele is.

Összességében a szovjet fogolygyűjtő kampányoknak három formáját lehet, illetve

érdemes elkülöníteni. A visszaemlékezésekben, korabeli dokumentumokban leírt

esetekből kitűnik: valóban gyakran előfordult, hogy a szovjetek egy-egy település

elfoglalása után rövid időn – sokszor napokon – belül összeszedték és elhurcolták

a civil lakosság egy részét.

A polgári lakosság részleges elhurcolására legelőször Székelyföldön került sor.

Kézdivásárhely városát például 1944. szeptember 11-én foglalták el a szovjet csa-

patok. A közigazgatás új, román vezetői feljelentették a helyi szovjet parancsnok-

ságon a városban maradt férfiakat; azzal vádolták őket, hogy partizánháborúra

készülnek a románok és a szovjet seregek ellen. Nem tudni, hogy a vádat elhitték-e

a szovjetek, de tény, hogy a munkaképes magyar férfiakat gyorsan összegyűjtötték

és a foksányi szovjet hadifogoly-átmenőtáborba szállították. A város hatezer lakó-

jából csak másfél ezer maradt, a többiek elmenekültek a magyar csapatokkal, vagy

„hadifogságba estek” a „felszabadulás” után. A román és szovjet fegyveresek 20–30

fős csoportokban szedték össze a környező falvak magyar fiataljait.1

1 Illyés Elemér: Erdély változása. Mítosz és valóság, München, Aurora, Aurora könyvek, 1976, 68–69.

14

Magyar foglyok a Szovjetunióban

A bevonuló szovjet csapatok a román rendfenntartók segítségével Tordáról

400, Kolozsvárról mintegy 5 ezer civilt hurcoltak el ugyanúgy, mint Kézdivásár-

helyen, partizántevékenység vádjával. Maros-Torda vármegyéből 4 ezer embert

vittek el.2 A rendelkezésre álló dokumentumok szerint magyar területen itt hasz-

nálták először a lefogásnak azt a módját, amit a később elfoglalt területeken a

leggyakrabban alkalmaztak. A hadköteles korban lévő férfiaknak igazoló papír,

„dokument” megszerzéséért jelentkezniük kellett a helyi szovjet parancsnokságon vagy a román csendőrségen. A megszálló hatóságok előtt gyanútlanul megjelent

férfi lakosságot nem engedték haza, hanem az igazolás ígéretével távolabbi helysé-

gekbe, majd gyűjtőtáborba meneteltették. Napok teltek el, míg a jelentkező férfiak

felfogták, hogy hadifogságba kerültek. A Kolozsvárra történő bevonulással egy

időben, 1944. október 11-én vonult be a Vörös Hadsereg Szegedre, a következő

napon pedig Nagyváradot vették birtokba. „Béna volt eddig az élet. Aki megjelent az utcán, elhajtották munkára…. ” – írta szerényen, de sokatmondóan a szegedi helyzetről visszaemlékezésében Vas Zoltán.3

A Tiszántúli deportálásokról rendelkezésre álló szórványos adatok, a szemta-

núk beszámolói azt sugal ják, hogy azokon a területeken, amelyeken a szovjet csa-

patok gyorsan végigmentek, az elhurcolás szórványos volt. A jórészt kiürített Deb-

recenben például a polgári lakosság deportálása nem volt olyan nagy mértékű,

mint a kemény harcokat megélt, többször gazdát cserélt Nyíregyháza térségében.

Hajdúböszörményben, Hajdúnánáson és Nyíregyházán a szovjet alakulatok

a harcok elültével házról házra járva szedték össze az embereket. Hajdúböször-

ménybe 1944. október 22-én ért a front. „Három napja volt az orosz katonaság a

városban, amikor kezdték összeszedni az embereket. De nemcsak a férfiakat, gyerekeket is. Volt közöttük több 16–17 éves, még 13 éves is. Hiába sírtunk, könyörögtünk, csak terelték őket kifelé a puskával, kit a házból, kit az udvarról egy szál ruhában, élelem nélkül, úgy, ahogy éppen voltak. […] Nem tudtuk, hová vitték őket, mert any-nyit mondtak: »kicsi robot«, »kicsi robot«.[ …] Azt hittük, épp ésszel ezt nem lehet kibírni” – mondta egy szemtanú.4

Hajdúnánásra 1944. október 31-én vonultak be a szovjet és román csapatok.

A lakosságban meglévő kezdeti bizonytalanságot és félelmet a remény érzése vál-

totta fel, amikor a szovjet városparancsnok kidoboltatta, hogy az élet normalizá-

lása érdekében a boltok nyissanak ki és mindenki vegye fel a munkáját. Ezek után

mindenkit váratlanul ért a november 3-án hajnalban kezdődő akció, melynek so-

rán házról házra járva a szovjet katonák mintegy 500 férfit gyűjtöttek össze.

2 Gál Mária–Gajdos Balogh Attila–Imreh Ferenc: Fehér könyv az 1944. őszi magyarel enes atrocitá-

sokról, Kolozsvár, RMDSZ, 1995, 27–30.

3 Vas Zoltán: Cenzúrázott levelek, levél a cenzúráról. 1944, 1974, História, X. évfolyam, 1988/5, 27.

4 Szebeni Ilona: Merre van a magyar hazám?... Kényszermunkán a Szovjetunióban 1944–1949, [Budapest], Széphalom Könyvműhely, 1991, 16–17.

15

Stark Tamás, CSc

Nyíregyházát 1944. október 31-én foglalták el véglegesen a szovjet csapatok.

A november 2-án kezdődő fogolygyűjtési akció során mintegy 2300 embert szed-

tek össze és vittek el.5

A legtöbb civilt a fővárosból hurcolták el. Minél inkább szűkült az ostromgyű-

rű a végül a Várhegyre szoruló német–magyar csapatok körül annál több embert

fogtak el. A civilek összegyűjtésére általában úgy került sor, hogy a szovjet csapa-

tok körülvettek egy-egy háztömböt és végigjárva a bunkereket, búvóhelyeket „kis

munkára” , oroszul „malenkij robotra” rendelték a munkaképeseket. A harcok után a hadköteles korban lévő férfiakat a külső városrészekben dobszó útján igazoltatás

végett rendelték a helyi szovjet parancsnokságokra. A belső kerületekben rend-

szerint a házmegbízottaknak kellett összeírni és a szovjet parancsnokságon előál-

lítani azokat a lakókat, akik korábban részt vettek a háborúban. Az elfogottak útja

innen valamelyik gyűjtőpontra, majd a gödöllői, vagy a váci nagy gyűjtőtáborba

vezetett. Az újabb hadtörténeti szakirodalom alapján a fővárosban fogságba esett

civilek száma 50 ezer és 100 ezer fő közé tehető.6

A Központi Statisztikai Hivatal 1945 nyári felmérése szerint az 1945. évi tava-

szi harcok során Székesfehérvárról és Szombathelyről is mintegy félezer, Győrből

és térségéből közel 3 ezer civil esett „hadifogságba” .

A helységharcokat szórványosan követő elhurcolások mellett az ország há-

ború alatti területén olyan fogolygyűjtő akciókra is sor került, amelyek esetében

nem csupán a leendő kényszermunkások számának a növelése, hanem az adott

régió „pacifikálása” és etnikai arculatának megváltoztatása volt a cél. A IV. Ukrán Front sávjába tartozó Kárpátalján, a Felső-Bodrogközben, az Ung-vidéken, valamint a Tiszahát térségében faluról falura járva szisztematikusan szedték össze a

munkaképes magyarokat.

1944. november 13-án, azon a napon, amikor Munkácson megalakult a Kár-

pátalja szovjet bekebelezését előkészítő Kárpátontúli Ukrajna Kommunista Pártja,

a IV. Ukrán Front Katonai Tanácsa kiadta a hírhedt 0036-os számot viselő ren-

delet, mely többek között kimondta: „A felszabadított Kárpátontúli Ukrajna terü-

letén élő német és magyar nemzetiségű hadköteles személyeket külön osztagokban,

5 Fazekas Árpád nyíregyházi kutatónak, a könyv lektorának a nyolcvanas évek végén az elhurcoltak közül 1088 személyt sikerült név szerint azonosítania. L. Ilyés Gábor (szerk.): Málenkij robot.

A nyíregyházi elhurcoltak, Nyíregyháza, Városvédő Egyesület, 2010, 113.

6 A témakörben l. Hingyi László: Budapesten bekerített alakulatok, in Sipos Péter (főszerk.)–Ravasz István (szerk.): Magyarország a második világháborúban, Lexikon A–Zs, Magyar Hadtudományi Társaság–Petit Real, Budapest, 1996, 58.; Gosztonyi Péter: Budapest lángokban 1944–1945, Budapest, Móra, 1998, 166.; Ungváry Krisztián: Budapest ostroma, Budapest, Corvina, 1998, 67–71.; Számvéber Norbert (szerk.): Erőd a Duna mentén. A Budapestért 1944–45-ben folytatott harcok katonai iratai a Hadtörténelmi Levéltárban, Budapest, Petit Real, Hadtörténelmi levéltári kiadványok, 1999, 21.; Bognár Zalán: Egy csata utóélete. Budapest ostromának (hadi)fogoly-vesztesége(i), Studia Caroliensia, 2000/1, 78–81.; Stark Tamás: A „málenkij robot” budapesti áldozatai 1944-1945. Egy forráscsoport elemzésének tanulságai, Történelmi Szemle, LIV. évfolyam, 2012/2, 279–314.

16

Magyar foglyok a Szovjetunióban

listák szerint, konvoj alatt hadifogoly-gyűjtőhelyekre kell irányítani.”7 Az akció lebonyolításáról Fagyejev vezérőrnagy, a IV. Ukrán Front hátországát biztosító

NKVD-csapatok parancsnoka, 1944. december 17-én a következőket jelentette:

„… november 18-tól december 16-ig az NKVD osztagok a Kárpátalja területén ösz-szesen 22 951 személyt tartóztattak le és továbbítottak hadifogolytáborokba […]

A tisztító akció folytatódik a hátországban”.8 Az elhurcolások szórványosan még 1945 tavaszáig folytatódtak.9

A deportálások harmadik típusa egy időben pontosan körülhatárolható és

egész Kelet-Európára kiterjedő kampány keretében zajlott. Ez a kampány a német

nemzetiségűek ellen irányult, de a Magyarországról „németként” elhurcoltak nagyobb része még csak német anyanyelvű sem volt, és ezzel mind a szovjet végre-

hajtók, mind a magyar segédkezők tisztában voltak.

Több tényezőtől függött, hogy honnan hány embert vittek el. Számos példa

– így a budapesti is – bizonyítja, hogy súlyos harcok után nagyobb tere nyílott a

veszteségek miatti bosszúnak, a kollektív felelősségre vonásnak, az erőszakosko-

dásnak és a civilek elhurcolásának, mint gyors előrenyomulás esetén. A civilek

összegyűjtése és deportálása azonban nem csak a pil anatnyi hadi helyzettől füg-

gött. A szovjet csapatok különleges osztagai olyan terv megvalósításában vettek

részt, amely kényszermunkások millióit bocsátotta a háborúban súlyos vesztesé-

geket szenvedett szovjet gazdaság rendelkezésére. Az ismert esetek alapján úgy tű-

nik, hogy az elhurcolásoknál – Magyarország jelenlegi területén – a legfontosabb

szempont a létszám volt. A kárpátaljaiak és felvidékiek elhurcolásának különböző

hul ámai, a „németek” elhurcolásának eseményei, valamint a lakosság szelektálá-

sának lefolyása mind arra utal, hogy a szovjet belügyi csapatoknak területekre

lebontott fogoly-kontingenst kellett kiállítaniuk és a Szovjetunióba szállítaniuk.

Ha a kontingenst a német nemzetiségűekkel nem lehetett feltölteni, akkor össze-

gyűjtötték a német nevű, majd pedig a magyar nevű magyarokat is. Ha azonban

a kontingens már összeál t, akkor – úgy tűnik – „terven felül” már nem hurcolták el a még helyben lévő német nemzetiségűeket sem. A létszám időnként még az

összetételnél is nagyobb súl yal esett a latba. Ezt a feltételezést megerősíti az MKP

egyik vezetőjének, Révai Józsefnek a levele, amelyet 1945. január 7-én írt a még

Moszkvában tartózkodó Rákosi Mátyásnak a németek kitelepítésével kapcsolat-

ban. Révai többek között leírja, hogy „… a munkabíró német lakosság elszál ítására vonatkozó akció, sajnos, nem járt azzal a hatással, amivel kel ett volna járnia. […]

Az történt ugyanis, hogy a parancsnokságok a legtöbb helyen úgy hajtották végre

7 Dupka György–Korszun, Alekszej: A “Malenykij Robot” dokumentumokban, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 1997, 71–73.

8 Dupka–Korszun: i.m., 29.

9 A téma első kutatója Dupka György 25–30 ezer főben adta meg az elhurcoltak számát. L. Dupka György: Egyetlen bűnük magyarságuk volt. Emlékkönyv a sztálinizmus kárpátaljai áldozatairól, 1944–1946, Ungvár–Budapest, Patent–Intermix, 1993, 286.

17

Stark Tamás, CSc

a dolgot, hogy családnevekből indultak ki és fix kontingensekből. Ha nem volt elég német, vettek magyarokat. Vettek olyanokat, akik egy szót sem tudtak németül, bizonyítottan antifasiszták, ültek, internálva voltak, mindegy: vitték őket.” 10

Az alakulataikat el nem hagyó magyar katonák többsége Magyarország terüle-

tén kívül, Németországban esett fogságba. A Honvédség szervezeteinek és csapat-

testeinek egy része már 1944 novemberétől megkezdte az áttelepülést Németor-

szágba. 1945. március végén, a szovjet csapatok gyors előretörésekor a szervezett

visszavonulás meneküléssé vált. Német és magyar egységek, polgári menekülők a

legnagyobb gyorsasággal igyekeztek elhagyni az országot, nehogy a szovjet kato-

nák kezére kerüljenek. 1945. április végén a Németországba kitelepített alakulatok

főfelügyelősége már 300 ezer katonát vett nyilvántartásba. A félmilliót is megha-

ladja a háborút német területen befejező és ott nyugati, illetve szovjet fogságba

esett honvédek, leventék száma.

Akik a GULagra kerültek

A letartóztatottaknak és elhurcoltaknak egy körét nem gazdasági vagy etnikai

megfontolásból, hanem tisztán politikai okokból vittek a Szovjetunióba. Az el-

fogások történetéből arra következtethetünk, hogy a Vörös Hadsereg nyomában

járó NKVD-s különítmények listákkal érkeztek, amelyeket még ki is egészítettek

a hadműveletek során szerzett új névsorokkal.11

Az elfoglalt területeken, a polgári lakosság összeszedésével egy időben nagy-

szabású politikai tisztogatás is kezdődött. A szovjet katonai bíróságok tömegesen

ítéltek el magyar ál ampolgárokat, és ez a gyakorlat nem szűnt meg sem a hábo-

rú befejezésével, sem a békeszerződés aláírásával. Politikai elítélteket még akkor

is vittek ki az országból, amikor a táborokat túlélő „hadifoglyok” zöme már visszatért szülőföldjére. A letartóztatásokat kezdetben az NKVD tisztjei hajtották végre,

de 1945 januárjától már egyes magyar szervek is részt vettek a szovjet szempont-

ból megbízhatatlannak tekintett személyek felkutatásában és összegyűjtésében.

Az Ideiglenes Nemzeti Kormány a Szovjetunióból hazatért partizánparancsnok

Tömpe András vezetésével nyomozócsoportot küldött Budapestre az „antifasiszta”

10 Idézi Kun Miklós–Izsák Lajos (szerk.): Moszkvának jelentjük… Titkos dokumentumok, 1944–1948, Budapest, Századvég, 1994, 35.

11 Feri Sándor az NKVD tisztjeként tért vissza a Szovjetunióból és az MKP Jogi Osztályának vezetője lett. Visszaemlékezésében leírta, hogy a szovjet szervek a hadműveletekkel egy időben gyűjtöttek személyekre vonatkozó terhelő dokumentumokat. Feri Sándor tevékenységéről l. Révai Valéria (szerk.): Törvénytelen szocializmus. A Tényfeltáró Bizottság jelentése, Budapest, Zrínyi–Új Magyarország, 1991, 17.; Kahler Frigyes: Hivatalos ál amigazgatás – szovjetvilág Magyarországon (1945–1956), in Kiss Dénes (szerk.): Hódoltságban. I. magyar történelmi konferencia az elnyomás évtizedeiről, Budapest, Zrínyi, 1992, 120.

18

Magyar foglyok a Szovjetunióban

megtorlás előkészítésére. A fővárosban már 1945. január 17-től működött Péter

Gábor stábja, a politikai osztály, amely hivatalosan 1945. február 2-án alakult

meg. A budapesti politikai osztály egyesítette a már korábban megszervezett

nyomozócsoportokat, és március 1-jén felállította a Politikai Nyilvántartó Iro-

dát. Az NKVD tevékenységét közvetlenül segítette a formálisan a Honvédelmi

Minisztérium keretében működő, ugyancsak 1945 márciusában alakult Katona-

politikai Osztály is.

1945-ben a magyar elítéltek legnagyobb csoportját olyan levente fiatalok

alkották, akik a háború végén valamilyen speciális alakulathoz csatlakoztak.

Az 1944 novemberében meginduló kitelepítést sok fiatal úgy próbálta elkerülni,

hogy a Kisegítő Karhatalomhoz (KISKA) és ifjúsági alakulatokhoz csatlakozott.

De jelentős számban voltak olyanok is, akik a Bakonyi brigád, az Antibolsevista

Tábor és más csapatok keretében meggyőződésből, önként vál alták a harcot a

Vörös Hadsereggel. A visszamaradó, gyakran fegyvertelen fiatalokat a szovjet

kémelhárítás (SZMERS – Halál a kémekre) potenciális partizánoknak tekintette

és letartóztatta.

A politikai elítéltek másik nagy csoportjába azok a politikusok, közéleti

és egyházi személyiségek tartoztak, akikről a szovjet hatóságok feltételezték,

hogy tevékenységük vagy csupán jelenlétük akadályozhatja a szovjet hatalom

magyarországi kiépülését. Közéjük tartoztak konzervatív és kisgazda politiku-

sok, mint például Bethlen István, Kovács Béla, Lajos Iván, Apponyi Károly és

Mocsáry Dániel.

Az elítéltek harmadik csoportját a katonai vezetés tagjai, főtisztek, altisztek

és csendőrök alkották, valamint azok a katonák, akik a keleti fronton a megszál-

ló egységekhez tartoztak.

A szovjet hadbíróságok által elítéltek és a GULagba hurcoltak számával kap-

csolatban nagy a bizonytalanság. 1960-tól a kilencvenes évek közepéig mintegy

három és fél ezer mentesítési okmány érkezett a Szovjetunió, majd az Orosz Köz-

társaság Legfőbb Ügyészsége keretében működő Legfőbb Katonai Ügyészség re-

habilitációs osztályától.12 Bár a rehabilitáltak között kivégzett és a táborvilágban meghalt személyek is vannak, ebből a számból az elpusztultak nagy része hiányzik, és hiányoznak azok is, akik ügyében senki sem fordult a szovjet hatóságokhoz.

Az egykori GULag rab Rózsás János évtizedeken át gyűjtött adatokat rabtár-

sai sorsáról. A GULAG Lexikon című, egyedülálló művében közel 5 ezer elítélt

fogoly nevét és történetét adta közre.13 A magyar gulágosok másik kiemelkedő

személyisége, Menczer Gusztáv, a Szovjetunióbeli volt politikai Rabok és Kény-

szermunkások Szervezetének, valamint a Kárpótlási Hivatal mellett működő

12 Menczer Gusztáv: A Gulág rabtelepei. A bolsevizmus népirtásának színtere, Budapest, Századvég, 2007, 27.

13 Rózsás János: Gulag Lexikon, Nagykanizsa, [Rajnai M.], A magyar műveltség kincsestára, 2008.

19

Stark Tamás, CSc

Kollégiumnak az elnökeként hosszas kutatást végzett a témakörben. A Gulág

rabtelepei című összefoglaló művében szovjet forrásokra hivatkozva azt írta,

hogy a szovjet bíróságok 1944–1952 között 40 129 magyart ítéltek el.14

Az elhurcoltak, fogságba esettek száma

A Szovjetunió Belügyi Népbiztosságának Hadifogoly- és Internáltügyek Főigaz-

gatósága (Upravlenyija Voennoplennih i Internirovannih–UPVI) által készített

dokumentumok arról beszélnek, hogy a Szovjetunióban mintegy 530 ezer magyar

foglyot regisztráltak.15 Sajnos egyetlen, rendelkezésre álló szovjet dokumentum-

ból sem derül ki világosan, hogy kiket is takarnak a megadott számok. A Belügyi

Népbiztosság adatai – a dokumentumok szerint – a magyar haderő tagjaira, illet-

ve magyar internáltakra vonatkoznak. De vajon tartalmazzák-e a „magyarokra”

vonatkozó szovjet források a hadseregben nem szolgált kárpátaljai, erdélyi és fel-

vidéki civil deportáltakat, valamint a német nemzetiségűeket, vagy őket az uk-

rán, román, csehszlovák és a német foglyok között tartották nyilván? A fogságba

esettek és elhurcoltak kihallgatására és nyilvántartásba vételére a szovjetunióbeli

táborokban került sor. A fenti, mintegy 304 ezer fős regisztrált fogolylétszámban

tehát nem lehetnek benne azok, akik már a táborokba történő megérkezés előtt,

vagyis a gyűjtő- és tranzittáborokban, valamint a kiszállítás közben meghaltak.

Nem regisztrálták a Don mentén 1943 januárjában fogságba esett és heteken belül

elpusztult több tízezer magyar katonát sem.

Nem meglepő, hogy a korabeli magyar források a szovjet adatoknál nagyobb

fogolylétszámot adnak meg. A párizsi tárgyalásokra a Magyar Békedelegáció

Katonai Csoportja által 1946 szeptemberében összeállított „ Adatok a hadifoglyok

kb. létszámáról” című jelentés 600 ezerre becsülte a szovjet fogságba esettek számát.

A kormányszervek dokumentumaiban is általában ez a szám szerepel. Ugyanak-

kor Nagy Ferenc miniszterelnök – moszkvai tárgyalásait követően – 1946. május

5-én 650 ezer fogolyról számol be Ravasz Lászlónak, a Dunamelléki Reformá-

tus Egyházkerület püspökének.16 A témakörben publikált csekély számú kuta-

tó közül többen – így Füzes Miklós, Bognár Zalán, Várdy Béla és Várdy Huszár

Ágnes – 600–700 ezres fogolylétszámról írtak. Kétségtelen, hogy a Kárpátalján,

Észak-Erdélyben és az 1938-ban visszacsatolt felvidéki területsávban végrehajtott

14 Menczer: i.m., 159.

15 Voennoplennüje v SZSZSZR, 1939–1956. Dokumentü i materialü, Moszkva, Logosz, 2000. 295–297.; Vengerszkije voennoplennüje v SZSZSZR. Dokumentü 1941–1953 godov, Moszkva, Rosszpen, 2005, 304–307.

16 A dokumentumot közli Szabó Csaba: Szovjet–magyar viszony, 1946, História, XXII. évfolyam, 2000/8, 22–23.

20

Magyar foglyok a Szovjetunióban

elhurcolásokkal kapcsolatban – a közelmúltban folytatott helytörténeti kutatá-

sok alapján – a 600 ezret meghaladó számadatok is megalapozott becsléseknek

tekinthetők a háború alatti területet figyelembe véve.

A civilek és a katonák megoszlását a foglyok között nehéz megál apítani.

A jelenlegi területről civilként elvittek száma – a Külügyminisztérium Hadifogoly-

osztályára érkező egyéni és csoportos keresések, valamint a Budapestről elvittek

számára vonatkozó becsült adatok figyelembevételével – 120 ezer és 200 ezer közé

tehető. A helytörténeti kutatások szerint a Kárpátaljáról, az 1938-ban visszacsa-

tolt felvidéki sávból és az Erdélyből elvittek száma meghaladhatja a félszázezret.

A rendelkezésre álló adatok arra utalnak, hogy a civilként elvitt magyarok száma

a teljes fogolynépesség mintegy harmadát teszi ki.

A táborvilágban

A magyar foglyok zöme a donyeci iparvidéken (a Rosztovi terület nyugati része,

valamint a Vorosilovgrádi, Zaporozsszkiji, Sztalinszkiji területek), a Krím-félszigeten és Ogyessza környékén, az Uralban (Szverdlovszki és Cseljabinszki területek)

a Volga mentén (Sztálingrádi és Szaratovi területek), valamint a Moszkvai, Minsz-

ki, Kijevi, Voronyezsi területeken és a Krasznodári kerületben, továbbá Azerbaj-

dzsánban végezte kényszermunkáját. A szovjet adatok szerint jelentős számban

dolgoztak Magyarországról elhurcolt foglyok az Ivanovi, Szumi, Leningrádi,

Sztavropoli és Novgorodi területeken, továbbá Grúziában.

Sok elítélt magyar raboskodott a kazahsztáni Dzsezkazganban, Karagandá-

ban. Az Ural-vidéki nagy Gulag táborkörzetek közül Szverdlovszk és Karabas

térségében dolgoztak magyar foglyok. Nagy tömegben kerültek magyar elítélte-

ket is az északi sarkkörön túlra, a pecsorai medencébe, Vorkutára, Norilszkba és

a Kolima folyó térségébe. Dolgoztattak magyarokat Dél-Szibériában, Bratszk és

Tajset környékén is.

A foglyok élet- és munkakörülményei függtek a parancsnokoktól, az őrsze-

mélyzettől, és a helyi lakossággal való viszonytól, továbbá a jórészt mai is isme-

retlen „felsőbb utasításoktól” . De a lágeréletre befolyást gyakoroltak a társadalmi és földrajzi környezet, az éghajlati viszonyok és a rabság időpontja is. A lényeges

különbségek ellenére a lágerélet mindenhol a nyomort, a kiszolgáltatottságot, a

reménytelenséget és a tömeges halálozást jelentette.

A Hadifogoly és Internáló Táborok Főigazgatósága részletes rendelkezéseket

adott ki a munkaidő hosszával kapcsolatban. Az 1943. március 12-én kiadott uta-

sítás szerint a foglyoknak havonta 4 pihenőnap járt és a munkaidő 8 óra volt,

tehát megegyezett a „szabad” munkások munkaidejével. A munkaidőbe elvben

beleszámított a munkahelyre történő kiszállítás, illetve kivonulás időtartama is.

Az előírások és a valóság azonban nem fedték egymást.

21

Stark Tamás, CSc

A visszaemlékezésekből kiderül, hogy a munkahelyen eltöltött munkaidő va-

lójában 8-12 óra volt. De van példa bőven 12 óránál hosszabb munkaidőre is.

A Donyec vidéki szénbányákban időnként 16 órát kellett dolgozni. Sokszor elő-

fordult, hogy a kényszermunkások csak akkor hagyhatták abba a munkát, ha tel-

jesítették az aznapra előírt feladatot. Ez gyakorlatilag mindig munkaidő-hosszab-

bítást jelentett. A munkaidő számításánál a gyakorlatban nem vették figyelembe a

munkahelyre való ki és bevonulás időtartamát.

A magyar foglyok többsége a munka során találkozott először a „norma” szó-

val. A visszaemlékezésekből kitűnik, hogy lágerenként és földrajzi térségenként is

eltérő normákat határoztak meg. A norma függött a munkavezetőtől és a lágerpa-

rancsnoktól is. A munkahelyek között csupán abban nem volt különbség, hogy a

normák teljesítése mindenhol nagy nehézségbe ütközött.

A Szovjetunióban a foglyok lépten-nyomon megtapasztalták az elvek és a

valóság világa közötti ellentmondást. Nem volt ez másképp a teljesítmény elszá-

molásában sem. Az elvárt és a tényleges termelés közötti különbséget gyakran

normacsalással hidalták át a munkafelügyelők, akik maguk is érdekeltek voltak

abban, hogy az elszámolásban a tervezett normának megfelelő adatok szerepelje-

nek. A gyakori csalás és az előírások be nem tartása ezúttal a kényszermunkások

kezére játszott. A rendszer kiszámíthatatlan volt. Volt olyan munkahely, ahol a

normát minden körülmények között teljesíteni kellett, de számos helyen csak pa-

píron létezett az előírt teljesítmény. Mivel a brigádvezetők és munkavezetők bére

a norma teljesítésétől függött, érdekeltek voltak abban, hogy a teljesítetlen feladatokat is elvégzett munkaként számolják el. A normacsalás sok kiéhezett és legyen-

gült fogoly életét mentette meg.

A külföldi kényszermunkások azt tapasztalták, hogy a Szovjetunióban a mi-

nőségi munkának nincs értéke. A normarendszer hanyag munkára ösztönzött és

a hazájukban minőségi munkához szokott foglyok kezdetben értetlenül nézték ezt

a szovjet gyakorlatot. Később levonhatták a következtetést, hogy a Szovjetunióban

mindenhol tapasztalt nyomor nemcsak a háborúnak, hanem a rossz munkaszer-

vezésnek és a pazarlásnak is „köszönhető” .

Mivel a magyar foglyok túlnyomó része 1945 második felében került a Szov-

jetunió táboraiba, így rájuk már a belügyi népbiztosság (NKVD) által 1945. május

19-én kiadott normák vonatkoztak. A 100 százalékos munkateljesítményt nyújtó

hadifoglyoknak 600 gramm kenyéren kívül naponta 30 gramm hús, 100 gramm

hal, 600 gramm krumpli, 300 gramm zöldségféle és 90 gramm kása járt. A vissza-

emlékezésekből kiderül, hogy a foglyok legjobb esetben is csak a kenyérből kapták

meg az előírt mennyiséget.

Reggelire általában 20 dkg kenyeret és fél liter híg levest vagy „teának mondott forró vizet” kaptak a foglyok. Az ebéd 20 dkg kenyérből, levesből és kevés kásá-

ból ál t. Híg leves és 20 dkg kenyér volt a vacsora. A leves és a főzelék csalánból, lucernából, korpából, kölesből, káposztából, cukorrépából, zöldparadicsomból,

22

Magyar foglyok a Szovjetunióban

uborkából, krumpliból és gersliből készült. De az egyes táborokban nem volt ek-

kora „választék” , a táplálkozás rendkívül egyhangú volt, vagyis a foglyok hónapokig ugyanazt az ételt kapták. A mindig éhes foglyok mindent megtettek annak

érdekében, hogy kiegészítő élelemhez jussanak és megettek mindent, amiről azt

gondolták, hogy ehető.

A szumi lágerben a konyhai hul adékot átválogatták, a kikerült csontokat por-

rá zúzták és megették. Megették a krumpli héját. Sok visszaemlékező említi, hogy

kutyákra, macskákra és varjakra is vadásztak. Kínai foglyok ízletes ételt tudtak

készíteni kutyahúsból. Voronyezs mellett a Don mentén a békák jelentettek fontos

kiegészítő táplálékot. A Fekete-tenger keleti partvidékére szállított foglyok partra vetett delfineket ettek. Húsukat megfőzték, zsírjukat kisütötték. Máshol a sündisz-nó és a patkány jelentette a kiegészítő táplálékot. Kazahsztánban a Dzsezkazgan

város melletti tábor magyar foglyai közül ötven ember mindig útilapu és egyéb

vadnövény gyűjtésével foglalkozott.

Az ál andó éhezéstől, nehéz munkától legyengült és a hazamenetel reményét

elvesztett foglyok könnyen megbetegedtek. Legtöbbjük szervezete nem bírt ellen-

állni az élősködők által terjesztett fertőzéseknek, így a gyakoriak voltak a járvá-

nyok, amelyek tömeghalálhoz vezettek

A leggyakoribb betegségek a krónikus gyomorbélhurut, fagyási sérülés, veré-

si sérülés, tüdőgyul adás, végelgyengülés, skorbut és tífusz voltak. A legtöbb tá-

borban volt „kórház-barakk” . Léteztek önálló lazarett táborok is. A rendszerint a foglyok közül kikerült orvos akkor írhatta ki betegnek a rabot, ha a láza 38,5 fok

fölött volt. De a kimerüléstől járni is alig tudó rabok hőmérséklete gyakran csak

35,4–35,5 fok körül mozgott.

Az élősködőktől a kórházak többsége sem volt mentes, de itt legalább a be-

teg foglyoknak nyugalmuk volt. A kórházak felszereltsége, el átottsága azonban

rendszerint két-háromféle gyógyszerre és néhány darab injekciós tűre, valamint

gumicsőre korlátozódott.

A hiány miatt a szükségből egymást kezelő foglyok és az orvosok is a ren-

delkezésre álló alapanyagokból próbáltak gyógyszert készíteni. Mindenféle gyo-

morbántalom ellen „széntablettát” használtak. Fenyőt égettek, lekaparták róla a szenet, és azt ették. Elszenesedett kenyérdarabokat is rágcsáltak hasmenés ellen.

Ugyancsak gyomorbántalmak ellen itták az égetett kenyérből és fából főzött teát.

A rühességet kénnel kevert gépzsírral gyógyították. Farkasvakság ellen nyers pat-

kánymájat ettek.

A halál olyan ál andó kísérője volt a foglyok életének, hogy például a cserepoveci

körzetben lévő Vozsega tábor kórházbarakkjának parancsnoka minden reggel fel-

hívta a foglyok figyelmét, hogy „Mindenki tapogassa meg a szomszédját, hogy él-e még. ” Nemcsak a kórházakban, hanem a lakóbarakkokban is gyakori volt a halá-

lozás. A foglyoknak hozzá kellett szokniuk ahhoz, hogy nem minden társuk éri

meg a reggelt. A tömeges halálozás fásulttá tette a barakkok lakóit. Társaik halálát, 23

Stark Tamás, CSc

ha tehették, csak késve jelentették, hogy felvehessék ételadagjaikat. A halálozások-

ról elvben minden táborban készült nyilvántartás. Feljegyezték az elhunytak nevét

és azonosítási számát. A halottak azonban sokszor felismerhetetlenek voltak, ezért

adataikat gyakran hibásan vagy egyáltalán nem jegyezték fel. A halálozás való-

di okát sohasem tüntették fel a halotti jegyzőkönyvekben. A halottakat a barak-

kok hátsó végébe, majd onnan a tábor halottasházába vitték. A rabok fásultságát

jól tükrözi, hogy ezt a helyet a szumi táborban „koccintó” -nak hívták, mert télen az összefagyott ál apotban odadobott testek jellegzetes hanggal ütődtek össze.17

A halandóság a tél végi járványos időszakokban volt a legnagyobb. A legtöbb tá-

borban nem koporsóban temettek. A koporsót csak a halott szállítására használ-

ták. Ahol nem volt koporsó, ott általában deszkalapon húzták ki a halottakat a

sírhoz. Előfordult, hogy még jelképes sír sem volt. Kelet-Karéliában télen léket

vágtak a táborokhoz közeli tavak jegébe és az elhunytak földi maradványait abba

dobták. Egyes temetőkben a sír fölé fejfát állítottak, de ezeken név helyett csak

az elhunyt azonosítási száma volt feltüntetve. A táborvilág áldozatainak többsége

jeltelen tömegsírokba került. De a szovjet táborvilág vezetői még a jeltelen sírokat is igyekeztek eltüntetni. A fogolytemetők fölé fákat ültetnek, vagy oda építettek

valamit, hogy a foglyoknak még az emléke se maradjon fenn.

Küzdelem a túlélők visszaszállításáért

Közvetlenül a háború után, a jövő szempontjából meghatározó pártharcok és a

gazdasági talpra ál ás közepette is a magyar társadalom számára az egyik legfon-

tosabb kérdés a foglyok sorsa volt. Alig volt család, amelyet közvetve vagy közvet-

lenül ne érintett volna mindaz, ami a 600-700 ezernyi, fogságba esett, deportált

magyarral történt.

A szovjet Ál ami Védelmi Bizottság (Goszudarsztvennij Komityet Oboroni)

1945. augusztus 10-én döntést hozott 412 ezer német, 30 ezer osztrák, 30 ezer ro-

mán és 150 ezer magyar fogoly elengedéséről.18 A szabadon bocsátottak betegek és

munkaképtelenek voltak, és egy részük még a szovjet megszál ási övezetben lévő

gyűjtőtáborokban tartózkodott. Elengedésükkel a szovjet vezetés felesleges ter-

hektől szabadult meg. Az Ál ami Védelmi Bizottság döntését Vorosilov marsal , a

Szövetséges Ellenőrző Bizottság (SZEB) elnöke augusztus 23-án közölte a Külügy-

minisztériummal. Az MKP lapja, a Szabad Nép 1945. augusztus 23-án úgy adta

tovább a hírt, hogy a Szovjetunió humanitárius megfontolásból az összes magyar

17 Katona Lajos–Makó Imre: A második világháború és a fasizmus hódmezővásárhelyi áldozatai, Hódmezővásárhely, Emlékbiz. a II. Világháború Hódmezővásárhelyi Áldozatai Emlékének Meg-

örökítésére, 1991, 233.

18 Voennoplennüje v SZSZSZR: i.m., 800.

24

Magyar foglyok a Szovjetunióban

hadifoglyot szabadon bocsátja még a békeszerződés megkötése előtt. 1945 nyarán

és őszén párhuzamosan zajlott a magyarországi gyűjtőtáborokban lévő foglyok ki-

szállítása és a beteg, munkaképtelen foglyok szabadon bocsájtása. Tehát a szovjet

táborvilágból a tömeges repatriálás még nem kezdődött meg.

A hazaszállítás megindítását a hozzátartozók százezrei mellett az egyházak is

követelték. Ravasz László református püspök 1945. május 29-én dálnoki Miklós

Béla miniszterelnökhöz címzett levelében a következőket írta: „… Tiszteletteljes megítélésünk szerint a demokratikus alapon újjáépülő országnak nagy érdeke fűző-

dik ahhoz, hogy mindazok, akik férjükért, fiukért, testvérükért aggódnak, a kínzó bizonytalanság érzete alól felszabaduljanak s teljes erkölcsi és fizikai erejükkel az új-jáépítés szolgálatába ál hassanak. Ismételten kérjük Miniszterelnök Urat, méltóztassék a Kormány minden erejét és tekintélyét latba vetve e kérdésnek mielőbb kedvező

megoldást kieszközölni…. ” 19

A katolikus egyház mindig is feladatának tekintette rabszolgák és foglyok ki-

szabadításának előmozdítását. A keresztes hadjáratok alatt fogolykiváltó rendek

szerveződtek. A trinitárius rend tagjai négy évszázad alatt foglyok százezreit sza-

badították ki arab–török fogságból. Az 1945-ben és 1946-ban szervezett budapes-

ti fogolyszabadító zarándoklatok – e hagyományra hivatkozva – a trinitáriusok

makkosmáriai templomába vezettek. Különösen nagy aktivitást fejtett ki az elhur-

coltak és a hadifoglyok érdekében az 1945 szeptemberében esztergomi érsekké

kinevezett Mindszenty József. Az ország vezetőinek ál ásfoglalásaival ellentétben

– amelyek félrevezetőek voltak, és a lakosság aggodalmát kívánták csupán lesze-

relni – az új prímás nyíltan beszélt és írt a foglyok valódi helyzetéről. Mindszenty minden alkalmat felhasznált arra, hogy felhívja a közvélemény és a politikusok

figyelmét a hadifoglyok és elhurcoltak tragédiájára. Esztergomban mondott szék-

foglaló beszédében megemlékezett „a négy égtáj rabsóhajairól, külső, belső bör-

tönökről” .20 A Püspöki Kar 1945. október 17-én kiadott, a politikai zsarolás áldozatainak helyzetét bemutató körlevele többek között kimondja: „… lehetetlen hal gatni a mi népünk megsokasodott szenvedései felett is: főként azokat a megpró-

báltatásokat értjük, amelyek nem a háború velejárói, hanem amelyeknek a harag, a gyűlölet, a bosszúál ás és alantas indulat a szülői. Gondolunk itt a szabadságuktól megfosztottak nagy számára, fájlaljuk a hadifoglyok, elhurcoltak sorsát, övéik fájdalmas bánatát és éjjel nappal gyötrő aggodalmát. ” 21 A prímás 1945. december 31-i rádióbeszédében is szólt az üldözöttekről és hadifoglyokról.

Mindszenty nem elégedett meg a szavakkal, hanem valódi segítséget is kere-

sett. Először a SZEB-hez fordult. 1945. október 27-i levelében arra kérte a Szov-

19 Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára, Külügyminisztérium Hadifogoly Osztály, XIX-J-1-q 25. doboz, 122.248/45.

20 Mindszenty József: Emlékirataim, Budapest, Magyarországi Mindszenty Alapítvány, 2002, 90.

21 Mindszenty: i.m., 123.

25

Stark Tamás, CSc

jetunió, az Egyesült Ál amok és Nagy-Britannia képviselőit, hogy mozdítsák elő a

fennhatóságuk alá tartozó területen lévő magyar foglyoknak még a tél beál ta előtt

történő hazaszállítását. Az 1945. november 26-án, majd 1946. április 13-án Nagy-

Britannia budapesti képviselőjének, A. D. F. Gascoigne-nak küldött levelében

– a visszatért foglyok elmondásai alapján – nyíltan feltárta a Szovjetunióba hurcolt magyarok tragikus sorsát. Az angol kormány azonban érdemben nem válaszolt

Mindszenty kéréseire. Sem az Amerikai Egyesült Ál amoknak, sem Nagy-Britan-

niának nem ál t érdekében, hogy a foglyok miatt újabb frontot nyisson a Szovjet-

unió ellen az éppen kezdődő hidegháború arcvonalán.

Nagy Ferenc miniszterelnök 1946. áprilisi moszkvai útján felvetette Sztálin-

nak a foglyok repatriálásának az ügyét. Mint hazajövetelekor a sajtó képviselőinek

elmondta, „Sztálin miniszterelnök úrral folytatott legelső megbeszélésünk alkal-

mával felvetettük a magyar hadifoglyok kérdését. A generalisszimusz úr a második beszélgetés alkalmával visszatért erre a kérdésre és kijelentette, hogy a magyar hadifoglyokat folyamatosan hazaszál ítják. ” 22 A SZEB elnöki tisztét 1946. februártól betöltő Vlagyimir Petrovics Szviridov tábornok júniusban be is jelentette, hogy az

év végéig mintegy 30 ezer foglyot küldenek haza a Szovjetunióból.

A foglyok hazaszállítása nem volt folyamatos. A Szviridov tábornok által 1946

nyarán ígért 30 ezer fogolyból 16 322 fő érkezett meg. A foglyok túlnyomó része

1947 júniusa és 1948 októbere között térhetett vissza Magyarországra. A kormány-

zat ekkor hivatalosan megoldottnak tekintette a hadifogolykérdést, mondván, hogy

már csak a szovjet hatóságok által elítélt háborús bűnösök maradtak kint.

1948 után a Szovjetunióban még életben lévő foglyok ügyét a külföldre kény-

szerült katonák szervezete, a Magyar Harcosok Bajtársi Közössége (MHBK) ka-

rolta fel. Dr. Makra Zoltán – 1941-től 1944-ig HM miniszteri titkár –vezetésével

1949-ben létrejött a hadifogoly-szolgálat, amely több száz, a Szovjetunióban lévő

fogolytábort derített fel és azonosított. Az MHBK megbízásából Palásthy Rezső

egykori hadifogoly 1950-ben összeállította a Fehér Könyvet, mely a világ elé tárta

a Szovjetunióba hurcolt magyar foglyok tragikus sorsát. A magyar nyelvű kiadá-

son kívül a kötet angol, spanyol, francia és olasz nyelven is megjelent, és az MHBK

munkatársai számos kormányfőnek küldtek belőle példányt. Részben e kampány

hatására 1951-ben az ENSZ létrehozott egy ad hoc bizottságot a világ különbö-

ző részén dolgoztatott kényszermunkások és hadifoglyok helyzetének feltárásá-

ra. A bizottság évekig dolgozott és hatalmas mennyiségű adatot gyűjtött többek

között a német, balti, román, finn és lengyel foglyokról, valamint a kelet-európai

országokban végrehajtott belső deportálásokról. A Fehér Könyvet az ENSZ bi-

zottsága 1952-ben tanulmányozta és hitelesnek ismerte el. Azonban elsősorban

nem a nemzetközi közvélemény nyomásának, hanem Sztálin halálának köszön-

hető, hogy 1953-tól a még életben lévő elítéltek visszatérhettek Magyarországra.

22 Kossuth Népe, 1946. április 21.

26

Magyar foglyok a Szovjetunióban

A GULag táborrendszerből szabadultak jelentős részére ugyanakkor további

kényszermunka várt a hazai internálótáborokban és börtönökben.

A visszatértek száma

A szovjet táborvilágból visszatértek száma nem határozható meg pontosan – mint

ahogyan az elhurcoltak, hadifogságba esettek számát is csak hozzávetőlegesen is-

merjük. A Hadifogoly- és Internáltügyek Főigazgatóságának egy 1946. augusztusi

jelentése szerint 1946. június végéig, vagyis a szervezett visszaszállítások megkez-

déséig már 177 428 foglyot bocsátottak szabadon.23 Rajtuk kívül, még magyar te-

rületen 21 805 hadifoglyot adtak át a magyar honvédségnek 1945 kora tavaszán,

új hadosztályok szervezésére. A magyar források ellentmondásos adatokat tartal-maznak az átvett, illetve visszatért foglyok számáról. A Népjóléti Minisztérium

hadifogoly-gondozó osztályának 1947 januárjában készült beszámolója „szórvá-

nyosan” érkező hadifoglyokról tesz említést 1945-re vonatkozóan. Ugyanakkor a bukaresti magyar külképviselet 1945. december 20-i jelentése a Magyar Népi

Szövetség adataira hivatkozva mintegy 190 ezer főre teszi a Románián átutazó

magyar foglyok számát.24 A Honvédelmi Minisztérium dokumentumaiban fellel-

hető adatok 110 ezer és 120 ezer, Keletről visszatérő fogolyról szólnak.25 Az 1946

júliusa után érkezettekről már pontos kimutatás áll rendelkezésre. A Debreceni

Hadifogoly Átvevő Bizottság jegyzőkönyvei szerint 1946-ban 16 322 fő, 1947-ben

101 845 fő, 1948-ban 84 310 fő, 1949-ben pedig 5055 fő térhetett vissza.26 1946 és

1949 között tehát mintegy 207 ezren érkeztek Debrecenbe.

A szovjet adatok szerint a repatriáltak teljes számát 420 ezerre teszik.27 A ma-

gyar források alapján 330-400 ezren szabadultak a fogságból. Figyelembe kell

azonban venni, hogy sem a magyar, sem a szovjet adatok nem tartalmazzák a szü-

lőföldjükre visszaszállított kárpátaljaiakat. A magyar forrásokban az erdélyi honos

foglyok száma csak részlegesen szerepel. Nem állnak rendelkezésre megbízható

adatok az 1950 és 1953 között visszatértekről. E tényezők figyelembevételével a

szovjet fogságot túlélők száma valamivel meghaladja a fent említett, megfelelő for-

rásokból következtetett 330-400 ezret. A legoptimistább becslés szerint is a 600-

700 ezer, szovjet fogságba esett magyarnak csak mintegy kétharmada kerülhetett

vissza szülőföldjére.

A Hadifogoly- és Internáltügyek Főigazgatósága iratai szerint 51 005 magyar

fogoly halt meg a táborokban. A kilencvenes években a Voennije Memoriali szak-

23 Vengerszkije voennoplennüje v SZSZSZR: i.m., 87. dok. 296.

24 Hadtörténelmi Levéltár, HM. 1659 1946/eln.

25 Hadtörténelmi Levéltár, HM. 1945 eln. 44014; HM Békeelőkészítő anyag, 2. doboz, A.I.94/4766 eln.

26 Hadtörténelmi Levéltár, HM. 1948. eln. III. Tájékoztató.

27 Voennoplennüje v SZSZSZR, 1939–1956: i.m., 332.

27

Stark Tamás, CSc

emberei az orosz Központi Katonai Irattár adatai alapján 65 170 a táborokban

elhunyt fogoly nevét adták át a magyar Hadisírgondozó Irodának.28 A 200 ezret

meghaladó számú magyar eltűnt többségének a halálát nem lehet dokumentál-

ni, mert gyűjtő- és tranzit-táborokban, illetve kiszállítás közben vesztették életü-

ket. Nem, vagy csak elvétve regisztrálták azokat a haláleseteket, amelyek tömeges

pusztulást okozó járványok miatt következtek be a szovjetunióbeli táborokban.

Nem jegyezték fel azt sem, hogy az 1943 telén fogságba esett magyar katonák kö-

zül hányan fagytak meg vagy váltak járványok áldozatává.

De áldozatok a túlélők is. A foglyok nagy része betegen tért vissza, és sokan

végleg munkaképtelenné váltak. Tapasztalataikról, szenvedéseikről 1989 előtt

nem beszélhettek. A korabeli iratokban nem szerepel, de a visszatérők leírják em-

lékirataikban, hogy 1947 nyarától kezdve a debreceni táborban a fogadó tisztek

szigorú titoktartásra szólították fel a hazatérő foglyokat. Figyelmeztették őket,

hogy a Szovjetunióról csak jókat mondjanak, mert a fecsegőket elfogják és vissza-

szállítják oda, ahonnan jöttek. A megfélemlítés a foglyok többségének olyan trau-

mát okozott, hogy sokan hosszú évtizedekig még a gyermekeiknek sem meséltek

a táborvilágban szerzett tapasztalataikról.

A GULagot megjárt foglyok által a hatvanas évektől benyújtott mentesítési

kérelmek túlnyomó részét a Szovjetunió Legfelsőbb Bírósága elfogadta, tehát az

ítéletek alaptalanok voltak. Ennek ellenére az egykori politikai rabok a szocialista Magyarországon másodrendű polgárnak számítottak, karrierlehetőségük korlátozott volt. Gyötrő emlékeiktől életük végéig nem szabadulhattak.

Irodalomjegyzék

Bognár Zalán: Egy csata utóélete. Budapest ostromának (hadi)fogoly-vesztesége(i),

Studia Caroliensia, 2000/1, 77–87.

Bús János: Hadifoglyok a Szovjetunióban, http://www.hadifogoly.hu/web/hadifogoly/

page6, 2017. január 17.

Dupka György: Egyetlen bűnük magyarságuk volt. Emlékkönyv a sztálinizmus kárpátaljai áldozatairól, 1944–1946, Ungvár–Budapest, Patent–Intermix, 1993.

Dupka György–Korszun, Alekszej: A “Malenykij Robot” dokumentumokban, Ungvár–

Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 1997.

Gál Mária–Gajdos Balogh Attila–Imreh Ferenc: Fehér könyv az 1944. őszi magyarel enes atrocitásokról, Kolozsvár, RMDSZ, 1995.

Gosztonyi Péter: Budapest lángokban 1944–1945, Budapest, Móra, 1998.

28 Bús János: Hadifoglyok a Szovjetunióban, http://www.hadifogoly.hu/web/hadifogoly/page6, 2017.

január 17.

28

Magyar foglyok a Szovjetunióban

Ilyés Gábor (szerk.): Málenkij robot. A nyíregyházi elhurcoltak, Nyíregyháza, Városvédő

Egyesület, 2010.

Illyés Elemér: Erdély változása. Mítosz és valóság, München, Aurora, Aurora könyvek, 1976.

Katona Lajos–Makó Imre: A második világháború és a fasizmus hódmezővásárhelyi áldozatai, Hódmezővásárhely, Emlékbiz. a II. Világháború Hódmezővásárhelyi Áldozatai Emlékének Megörökítésére, 1991.

Kiss Dénes (szerk.): Hódoltságban. I. magyar történelmi konferencia az elnyomás évtizedeiről, Budapest, Zrínyi, 1992.

Kun Miklós–Izsák Lajos (szerk.): Moszkvának jelentjük… Titkos dokumentumok, 1944–1948, Budapest, Századvég, 1994.

Menczer Gusztáv: A Gulág rabtelepei. A bolsevizmus népirtásának színtere, Budapest, Századvég, 2007.

Mindszenty József: Emlékirataim, Budapest, Magyarországi Mindszenty Alapítvány, 2002.

Révai Valéria (szerk.): Törvénytelen szocializmus. A Tényfeltáró Bizottság jelentése, Budapest, Zrínyi–Új Magyarország, 1991.

Rózsás János: Gulag Lexikon, Nagykanizsa, [Rajnai M.], A magyar műveltség kincsestára, 2008.

Sipos Péter (főszerk.)–Ravasz István (szerk.): Magyarország a második világháborúban, Lexikon A–Zs, Magyar Hadtudományi Társaság–Petit Real, Budapest, 1996

Stark Tamás: A „málenkij robot” budapesti áldozatai 1944-1945. Egy forráscsoport elem-zésének tanulságai, Történelmi Szemle, LIV. évfolyam, 2012/2, 279–314.

Szabó Csaba: Szovjet–magyar viszony, 1946, História, XXII. évfolyam, 2000/8, 22–23.

Számvéber Norbert (szerk.): Erőd a Duna mentén. A Budapestért 1944–45-ben folytatott harcok katonai iratai a Hadtörténelmi Levéltárban, Budapest, Petit Real, Hadtörténelmi levéltári kiadványok, 1999.

Szebeni Ilona: Merre van a magyar hazám?... Kényszermunkán a Szovjetunióban 1944–1949,

[Budapest], Széphalom Könyvműhely, 1991.

Ungváry Krisztián: Budapest ostroma, Budapest, Corvina, 1998.

Vas Zoltán: Cenzúrázott levelek, levél a cenzúráról. 1944, 1974, História, X. évfolyam, 1988/5, 26–28.

Vengerszkije voennoplennüje v SZSZSZR. Dokumentü 1941–1953 godov, Moszkva,

Rosszpen, 2005.

Voennoplennüje v SZSZSZR, 1939–1956. Dokumentü i materialü, Moszkva, Logosz, 2000.

29

TAMÁS STARK, CSc

Hungarian prisoners in the Soviet Union

The penetration of the Soviet forces into the Carpathian Basin enabled the Soviets

to exploit Hungary’s material and human resources. Any survey of the deporta-

tions from Hungary is made difficult by the fact that both the manner of gathering

prisoners and the circle of those ordering and those carrying out the deportation

changed by period and by region, as did the composition of the victims. On the

whole, three forms of Soviet prisoner-gathering campaigns may be useful y dis-

tinguished.

Cases described by reminiscences and contemporary documents indicate that

soon after invading a given settlement – often within days – the Soviets would

round up and deport part of the working-age civilian population. The most in-

tense part of this campaign was the deportation of tens of thousands of citizens of

Budapest, the capital of Hungary.

Deportations sporadical y followed the local battles in the territories that be-

longed to Hungary during World War II and were later annexed by the neighbour-

ing countries – primarily in Subcarpathian Ruthenia, incorporated by the Soviet

Union, and its border region. In these regions prisoner-gathering campaigns de-

signed not merely to increase the number of future forced laborers, but to “pacify”

and change the ethnic profile of the given region.

The third type of deportation occurred as part of a campaign that can be pre-

cisely defined in time and extended to all Eastern Europe. While this campaign

was directed against ethnic Germans, actual y most of those deported from Hun-

gary as “Germans did not even speak German as their mother tongue, and both

the Soviets and their Hungarian assistances were aware of this. The mobilization of

“Germans” commenced in the southern areas of the country, in Somogy, Baranya,

Békés and Szatmár counties, largely all at once, in early 1945. In general, it was the members of the local administration who had to compile the list of those ordered

to appear for “public works” on orders from the evacuated NKVD detachment.

The group of political prisoners was a special group of the prisoners of war.

Most them were members of the “levente organisation,” a paramilitary youth or-

ganization. The Soviet “SMERSH” regarded these young men as potential parti-

sans and arrested them. Anti-Communist politicians and high-ranking state of-

ficials were also arrested and taken to the Gulag.

According to contemporary Soviet sources, 540 thousand Hungarian citizens

fell into Soviet captivity during World War II and the early postwar period. Since

the prisoners were registered in the camps well after their arrival, this figure did 30

Hungarian prisoners in the Soviet Union

not include those who died in transit camps or during the transit. Taking into

consideration the contemporary Hungarian statistics on the number of civilian

internees, the total number of Hungarian prisoners in Soviet custody at the time

may reach 600-650 thousand. About one third of these prisoners were civilians,

who were captured in the framework of the above mentioned campaigns.

The living conditions in the Soviet Union were very poor, prisoners suffered

from food shortage, and the mortality was also high in the camps.

Most of the survivors returned by the end of 1948. More than one third of

the prisoners, however, perished in Soviet custody. Besides the Holocaust, Soviet

custody became the second largest source of Hungary’s human losses in World

War II.

31

2. kép

A cikk megjelent: Észak-Magyarország, X. évf., 189. sz., 1954. aug. 11.

32

KOVÁCS ÁRON, PhD1

Málenkij robotra hurcolás a Tiszáninneni Református

Egyházkerület területéről

A front átvonulása és az azt követő néhány hónap rendkívüli nehézségeket ho-

zott a Tiszáninneni Református Egyházkerület életében. „Romok, kifosztottság,

elszegényedés tárulnak mindenünnen szemeink elé. Érezzük azt is, hogy egy régi

világ van letűnőben és a romok felett egy új világ van kialakulóban”2 – jellemzi Janka Péter alsózempléni esperes a közhangulatot rögtön a világháború után

tartott első egyházmegyei gyűlésen felolvasott jelentésében. A szegénységen és

a háborús pusztításokon kívül teherként hordozták a kor emberei a hadifoglyok

ügyét, a trianoni határok visszaállítását, a kitelepítéseket, a 100 kataszteri hold

fölötti területű földbirtokok lefoglalását, valamint az egyházkerület területéről a

szovjet titkosrendőrség által elhurcolt civil lakosok sorsa fölötti aggodalmat is.

A civil lakosság Szovjetunióba való elhurcolása – közkeletű nevén a málenkij ro-

bot – a legjobb tudásunk szerint 40, a mai Tiszáninneni Református Egyházkerü-

let területén található települést érintett3, melyek közül csak három tisztán német

lakosságú. A 40 település a kiadott listák, így Szebeni Ilona felsorolása és Bognár

Zalán térképe, valamint az Tiszáninneni Református Egyházkerületi Levéltár-

ban feltárt, publikálásra váró iratanyag, valamint öt, a tudományos közélet által

eddig ismeretlen visszaemlékezés alapján a következő: Abaújszántó, Alsózsolca,

Bekecs, Bodrogkisfalud, Bodrogszegi, Bodrogkeresztúr, Bőcs, Csobaj, Erdőbénye,

Felsőzsolca, Gesztely, Golop, Hejőbába, Hercegkút, Hernádcéce, Hernádnéme-

ti, Hollóháza, Kenézlő, Kesznyéten, Mád, Mályi, Megyaszó, Ond, Ónod, Rátka,

Sajóhídvég, Sajókeresztúr, Sajószöged, Sima, Szerencs, Taktabáj, Tál ya, Tarcal, Ti-

szaladány, Tiszalúc, Tiszatardos, Tokaj, Vilyvitány, Zalkod, Zemplénagárd. A fenti

települések közül csak kettőn, Hercegkúton és Rátkán nem éltek reformátusok.4

1 A szerző ezúton fejezi ki köszönetét a Madaras Irmának, Csobaj református lelkipásztorának, valamint a Sárospataki Református Kollégium Tudományos Gyűjteményei Levéltára (Tiszáninneni Egyházkerületi Levéltár, továbbiakban: TiREL) munkatársainak: Szabadiné Jósvai Klárának és Szentimrei Márknak segítségükért.

2 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-50 2211/1945.

3 A lista összeállításakor csak a szervezett elhurcolásokat vettük figyelembe.

4 A lista elkészítéséhez használt, már publikált források: Szebeni Ilona: Merre van a magyar hazám?...

Kényszermunkán a Szovjetunióban 1944–1949, [Budapest], Széphalom Könyvműhely, 1992, 10.; Bognár Zalán térképét l.: Bognár Zalán (szerk.): „Egyetlen bűnünk a származásunk volt...”, Német és magyar polgári lakosok deportálása „malenkij robot”-ra a sztálini lágerekbe, 1944/45–1955, „Unsere einzige Schuld war unsere Abstammung..”, Die Verschleppung deutscher und ungarischer Zivilisten 33

Kovács Áron, PhD

Az elhurcolások számarányukban az egykori Alsózempléni és Alsóborsodi

Egyházmegyéket érintették a legérzékenyebben a Tiszáninneni Egyházkerület

mai területén. Az elhurcoltak számát, és ezek között a reformátusok arányát nehéz

megbecsülni az események gyér dokumentáltsága miatt, melyet tovább bonyolít,

hogy a korabeli források a hadifogoly, fogoly, internált, elhurcolt kifejezéseket nem használják konzekvensen. A helyzet súlyosságának érzéketetéséhez mindazonáltal

mindenképp meg kell jegyezni, hogy Stark Tamás a mai Magyarország területé-

ről 120 000–200 000 főben, Kárpátalját is beleszámolva 150 000–250 000 főben

határozza meg a civil elhurcoltak számát, akiknek egy jelentős része a Zempléni

Egyházmegye területéről származik.5

A fenti események súlyuknál, kiterjedtségüknél fogva nem hagyhatták, hagy-

ták hidegen a Tiszáninneni Református Egyházkerületet sem. Habár az egyházke-

rület teljes területét érintő szisztematikus adatgyűjtés és közbenjáró munka több

okból kifolyólag nem zajlott, több esetben találjuk nyomát az áldozatok érdekében

történt fellépésnek. Jelen tanulmány a málenkij robotra hurcolás és az arra adott

reakciók három aspektusát kívánja vizsgálni. Egy, a zempléni egyházmegyéhez

tartozó Tisza menti település, Csobaj példáján keresztül bemutatja az elhurco-

lások menetét, az elhurcoltak sorsát, valamint az otthon maradtak Szakolczay

Bertalan református lelkipásztor vezette közbenjárását a szovjet fogságban lévők

érdekében. Dolgozatunk második része a GUPVI táborokba hurcolt egyetlen

tiszáninneni református lelkipásztor, Kalmár András sorsát és hazatérését mutatja

be, majd a tanulmány záró fejezete Enyedy Andor tiszáninneni református püs-

pök az Ung-vidék elhurcoltjaiért folytatott közbenjárásáról szól.

A civil lakosság elhurcolásának módszertana

a Zempléni Egyházmegye területén – Csobaj példája

A civil lakosság elhurcolása a Zempléni Egyházmegye területéről a települések

többségén hasonló forgatókönyv alapján ment végbe. A frontot követő szovjet tit-

kosrendőrség különítményei már begyakorolt módszerekkel írták és terelték össze

az embereket – volt, ahol moziba, máshol alispáni meghallgatásra hívták őket6 –,

zur Zwangsarbeit in die stalinistischen Lager 1944/45–1955, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2011, 51. (illetve az interneten: http://www.sulinet.hu/oroksegtar/

data/magyarorszagi_nemzetisegek/nemetek/malenkij_robot/pages/images/004_Malenkij_robot_

clip_image002_0005.jpg, 2016. november 16.); Levéltári és kézirattári források közül az alábbiakat vettük figyelembe: Sárospataki Református Kollégium Tudományos Gyűjteményei Nagykönyvtár (továbbiakban: SRK TGy Nagykönyvtár) An. 16,118/a-c; TiREL K.CS. II. 1. 138.

5 Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatás könyvek, 2006, 105.

6 Szebeni: i.m., 88, 200.

34

Málenkij robotra hurcolás...

majd hurcolták őket előbb magyarországi gyűjtőtáborokba, ahonnan a Szovjetuni-

óba szállították őket. A Zempléni Egyházmegye legjobban dokumentált málenkij

robot történeteinek egyike a csobaji, melyen keresztül – köszönhetően a többféle

rendelkezésre álló forrástípusnak – tökéletesen bemutatható az elhurcolás folya-

mata. Csobaj, a Taktaköz egy kistelepülése, Tokajtól 15 kilométerre, a Tisza folyó

partján található. Az 1930-as népszámlálás szerint 1308 lakosa volt.7

A második világháború fegyveres harcai Szakolczay Bertalan lelkipásztor

krónikájának tanúsága szerint 1944 novemberében érték el Csobajt. E hónap

első napján érkezett a Vörös Hadsereg a Tisza vonalához Tiszalöknél. A folyón

való átkelést öt napi tüzérségi előkészítés után, november 5-én kezdték meg

Rázompusztánál, 7-én pedig már Csobaj egy részét is bírták. Ezután novem-

ber 15-éig, a község elestéig folyamatos harcok dúltak a településen. A polgári

lakosság egy része elmenekült, másik része pedig helyben keresett menedéket.

A harcok során a település házainak nagy része megsemmisült. A harcok az anya-

gi veszteségeken kívül emberi veszteségekkel is együtt jártak. Természetes velejá-

rójukként írta le Szakolczay Bertalan lelkipásztor a fosztogatást is, melyből azon-

ban nem csak a szovjet és román csapatok, hanem egyes helyi lakosok is kivették

a részüket. A front átvonulása utáni zaklatott helyzet néhány hétig tartott, majd

1945 januárjára lecsendesedett.8

Csobaj térségében január végén vette kezdetét az elhurcolások előkészíté-

se, majd még ugyanebben a hónapban el is szállították az összeszedett civileket.

A térség egyetlen falva, melyet nem érintett a málenkij robot, Prügy volt. Lenkeyné

Semsey Klára visszaemlékezése szerint azért, mert a falu vezetői egy frissen vágott

disznó húsával látták vendégül a faluba érkező szovjet tiszteket, megnyerve ezzel

jóindulatukat a település számára. Később tudták meg, hogy ez a különítmény írta

össze az elhurcolandó emberek névsorát.9

A szovjet titkosrendőrség emberei 1945. január 21-én, vasárnap kezdték meg

a 18 évesnél idősebb civil lakosok összeírását, majd ennek a listának a felhaszná-

7 Dormándi László–Juhász Vilmos (szerk.): Uj Lexikon, 2. kötet, Budapest, Dante–Pantheon, 1936.

8 TiREL SE III. 3/20. ff. 85–86.

9 „Aztán jött egy másik csoport orosz katona Taktabáj felől. Akkor az én keresztapám, a főjegyző, Sanyi bátyám, a falu bírója és édesapám tanácskozni kezdtek és kitalálták, hogy a mi lakásunkban, ahol volt egy nagy ebédlőasztal, megvendégelik ezeket a Taktabáj felől jövő orosz tiszteket. A vendégség jó soká tartott, egészen hajnalig, akkor pedig már igyekeztek is továbbmenni Szerencsre. Utólag tudtuk meg, hogy ez az a csapat volt, amelyik a környező falvakban ún. »málenkij robot«-ra gyűjtötte össze az embereket. A szomszéd községekből – Bájon is meg Tiszaladányon is, amarról meg Tarcalon is – minden-

ünnen elvitték »málenkij robot«-ra a lakosság egy részét. Én azt mondom, hogy a Gondviselés adta édesapáméknak, a falu vezetőinek ezt a gondolatot, hogy ott van az a jó nagy szoba szépen beren-dezve, csináljanak egy jó vacsorát számukra. Éppen előzőleg volt nálunk az a soron kívüli, szokatlan disznóvágás, ők pedig addig ettek-ittak, míg eljött a hajnal, és tovább kel ett menniük.” in Lenkeyné Semsey Klára: Prügytől Sárospatakon át Debrecenig. Életinterjú, [az interjút kész. Bartha Ákos], Budapest, Károli Gáspár Református Egyetem–L’Harmattan, Károli könyvek Monográfia, 2014, 25.

35

Kovács Áron, PhD

lásával január 24-én az emberek összeszedését. Ennek a napnak a hajnalán kol a-

boráns rendfenntartók – ún. policok – járták be a községet, és házról házra járva

verték fel az alvó embereket. Hat órára főbelövés terhe alatt népgyűlésre terelték

össze az embereket a községházára. A paranccsal szembeni ellenál ást meg sem

kísérelték a csobajiak. Mint az egyik elhurcolt, Dusik Margit leírta, fegyveres oro-

szok járőröztek a faluban, megfélemlítve a helyieket. A községházán kóborló orosz

katonákról, az általuk elkövetett fosztogatásokról kérdezték az embereket. Miután

nem válaszoltak a feltett kérdésekre, név szerint kezdték kiszólítani az embere-

ket. Őket külön terembe terelték, a többieket pedig hazaengedték. Az elhurcoltak

hozzátartozói délig kaptak időt, hogy kétheti élelemmel és meleg ruhával lássák el

hozzátartozóikat, mert, mint a szovjet katonák mondták, Debrecenbe viszik őket

kétheti munkára.10

További kérdésként merül fel az elhurcoltak szovjetek által használt listájának

összeállítása. A kiválasztás mikéntjét homály fedi. Dusik Margit emlékezete sze-

rint Gönde Miklós, Publik János, Szilágyi Ferenc, Vékony Mihály, Dusik András

vettek részt ebben a munkában a helyi elöljárók mellett.11 Kol aborációjukat a falu

sosem bocsátotta meg nekik.12 Szakolczay tiszteletes egykorú leírása árnyalja ezt a

képet: ő rögtön három verziót is felvázol Bereczky Albert val ás- és közoktatásügyi

ál amtitkárnak szóló jelentésében. Az egyik Csobajon terjedő hír szerint a bíró írt

alá egy papírt, mely alapján önkéntesként vitték el a csobajiakat. Egy másik ver-

zió szerint partizánok végezték a lista összeállítását. A harmadik közkézen forgó

történet szerint egy helyi politikai ellenőr személyes bosszútól vezérelve állította össze a listát a szovjet titkosrendőrség számára.13

Az összegyűjtött 57 főt még aznap, katonai őrizet alatt Tiszaladányba haj-

tották. Tiszaladányban az iskolában és a templomban szál ásolták el őket.14 Ide

kerültek a taktabájiak és a tiszatardosiak is, az akkor már három napja fogva

tartott tiszaladányiak mellé. Itt két napot várakoztak a foglyok, majd Tarcalon

keresztül Szerencsre indították mindnyájukat. Az út során a szovjet őrök három

főt hazaengedtek cigány származásuk miatt, további 2-3 embernek pedig sikerült

figyelmüket kijátszva, egy bunkerben elbújva megszöknie még az út során.15

A Szerencsre terelt embereket több épületben helyezték el. Bár legtöbbször

szerencsi gyűjtőtáborról beszélünk, a laktanya épületén kívül más épületet, így

a járásbíróságot és egy forrás szerint más középületeket is használtak táborként.

10 TiREL SE VII 4/8.; Magyar Sámuelné Dusik Margit visszaemlékezése. SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/b.

11 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/b.

12 TiREL SE VII 4/8.

13 TiREL SE VII. 4/8.

14 Virág Józsefné Szalai Erzsébet visszaemlékezése szerint a lányokat helyezték el az iskolában, a fiúkat a templomban. Vö. SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/a.

15 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/b.

36

Málenkij robotra hurcolás...

Mivel a fennmaradt csobaji, báji és tiszaladányi visszaemlékezések nem minden

ponton egyeznek, feltételezhető, hogy Szerencsen kisebb csoportokra bontották a

csoportot. A csobajiak, taktabájiak és tiszaladányiak egy részét a járásbíróság épü-

letébe, többek viszont a laktanyába kerültek.16 A bíróság épületéből is sor került

egy ember szökésére, azonban ennél jóval nagyobb volt a tiszaladányiak, feltéte-

lezhetően a laktanyában megtörtént szökésének esete. Ennek során a 96 ottani

elhurcoltból 44 ember tért haza, az őrzésükért felelős tisztet pedig kivégezték.17

Mind a járásbíróságon, mind a laktanyában lévőket gyalog indították el a be-

vagonírozáshoz. A menet erős fegyveres kíséret mellett haladt, néptelen utcákon,

Szalai Erzsébet szerint a következő dalt énekelve:

„A szerencsi pályaudvar indulási oldalán,

könnyes szemmel búcsúzik el a sok magyar lány.

Szomorúak a leányok, könnyes az orcájuk.

Vágyódás és keserűség látszik az anyákon.

Ne sírj anyám, én mint hős

a mennyországba szál ok,

engem látsz, ha nézed majd

a sápadt holdvilágot.”18

A csobajiakat – velük együtt a taktabáji, tokaji, rakamazi elhurcoltakat – mar-

havagonokba terelték a szerencsi állomáson, és február 2-án indították útnak a

Szovjetunió irányába. Egy ezzel a szerelvénnyel szállított nő úgy emlékszik vissza,

hogy egy vagonba 40 embert tereltek be. A vagonok alját szalmával szórták be,

inni egy hordó vizet tettek be, fűtésre és főzésre pedig egy kis kályha szolgált,

melyhez viszont tűzifát az elhurcoltak maguk gyűjthettek a megállók alatt.19 Enni

az otthonról vitt élelemből tudtak.

A szerelvény Erdélyen keresztül haladt a Donbász20 felé. Az út Szerencsről több

visszaemlékezés szerint három hétig tartott.21 Az úti célhoz közeledve a szerel-

vényt Magyar Sámuelné Dusik Margit visszaemlékezése22 szerint kétfelé osztották,

így a csobajiak is minimum két lágerbe kerültek. Egy részüket egy német hadifog-

lyok számára épített lágerben helyezték el Sztalino23 mellett. Amikor a csobajiak

16 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/a.; An. 16,118/b; Szebeni: i.m., 281.

17 Dobozi Eszter: „Csak a napnyugtát níztük...”, Elhurcolt magyar nők a Donyecben, Debrecen, Csokonai, 1991, 43.

18 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/a.

19 Ezt erősíti egy másik elhurcolt is: Szebeni: i.m., 254.

20 Az ukrajnai Donyec-medence közismert rövidítése a korszakban.

21 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/a.; Megerősíti: Szebeni: i.m., 34, 64.

22 Az övé az egyetlen írásban fennmaradt visszaemlékezés Csobajról.

23 Ma Donyeck (Ukrajna).

37

Kovács Áron, PhD

odakerültek, ez már egy többségében nők által lakott tábor volt. A tábor maga

több téglaépületből ál t, melyeket egy szögesdrót kerítés vett körül. Az épületeket

szobáiban kétemeletes fa priccsek voltak. Magyar Sámuelné Dusik Margit visz-

szaemlékezése szerint a priccseken szalmazsák volt, egy priccsen ketten aludtak.

Az általa ismertetett körülmények az általánosaknál jobbak voltak.24 Van olyan

visszaemlékezés, melyben szobánként negyven emberről írnak. Olyan zsúfoltság-

ról, hogy az elhurcoltak a padlón ál va sem fértek el.25 Stark Tamás kutatásai alap-

ján ez a jelenség közel sem volt ritka. Kötete szerint az is gyakran előfordult, hogy a priccseken a foglyok csak egyszerre tudtak megfordulni a zsúfoltság miatt.26

A Dusik Margit-féle visszaemlékezés a tisztálkodás kapcsán is az általánosan

ismerttől eltérő képet mutat. A Stark Tamás kutatásai szerint leggyakrabban he-

tente, tíz naponta vagy ritkábban engedélyezett fürdés és ruhafertőtlenítés helyett

Dusik Margiték naponta, katonai felügyelet alatt tisztálkodhattak, kiirtva ezzel az

utazás során összeszedett tetveiket, melyek más táborok lakóinak folyamatosan

keserítették a mindennapjait.27

Különleges volt a helyzetük abban a tekintetben is, hogy fizetést és munkás-

ruhát – a vájárok gumiruhát – is kaptak. A csobajiak egy része egy brigádban

dolgozott. A bányabalesetek veszélye a rossz munkakörülmények miatt óriási volt:

a tárnák 2–300 méteres mélységben voltak, és csak függőleges létrán voltak meg-

közelíthetőek. Odalent néhol csak 50 cm magasak voltak a vájatok, ahol így sok-

szor csak fekve lehetett dolgozni, vagy épp vízben ál va kellett a szenet fejteni.

Gyakori volt a gázveszély is. A vájárok fekve, térdepelve termelték ki a szenet, és

rakták azt csillékbe. Így készítették elő a robbantás helyét is, mely után a tárnát

megerősítették, a brigád pedig kilapátolta a szenet. Dusik Margit beszámolója sze-

rint kirgizekkel, tatárokkal és oroszokkal is együtt dolgoztak. Ez utóbbiak nem

fogolyként, hanem bányászként éltek a Donyec-medencében.28

Eltért az átlagostól a fenti csoport élelmezése is: a bányászként kiemelt fejada-

got, 1,2 kg kenyeret kaptak naponta. Ugyancsak az idézett forrás jegyzi meg, hogy

a nem bányában dolgozók fejadagja napi 600 g kenyér volt. Reggelire burizslevest

vagy teát osztottak, délben káposztalevest, gerslit, paradicsomlevest, csalánlevest

kaptak a foglyok. Dusik Margit beszámol még arról, hogy halat, elvétve pedig sza-

lonnát és cukrot is kaptak. Mindez – összevetve a Stark Tamás által írtakkal – az

átlagosnál jobb élelmezést jelentett.29

Egy másik, taktabáji elhurcolt, a már korábban említett Szalai Erzsébet – mivel

ugyanazzal a transzporttal került a Szovjetunióba és egyszerre értek haza Dusik

24 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/b.

25 Szebeni: i.m., 114.

26 Stark: i.m., 137.

27 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/b.

28 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/b.

29 Stark: i.m., 179.

38

Málenkij robotra hurcolás...

Margittal, valamint a szál ás és higiéniai körülményeket is megegyezően írják le –

feltételezhetően ugyanabban a táborban volt. Ő rossz fizikai kondíciója miatt elő-

ször a házépítőkhöz, majd a téglagyárba került, később a fűrésztelepen, építkezé-

sen, és a kolhozban dolgozott. A kolhozban termésköveket pakolt kocsikra, a tég-

lagyárban 30 kilogrammos téglákat emelt polcokra. Építkezéseken ugyanezekből

a 30 kilós téglákból kellett kettőt cipelni párosával, vagy pedig normál téglákból

32 darabot fordulónként. Az ő kenyér-fejadagja napi 70 dkg volt. A halat és szalon-

nát kivéve, a menü minden másban követi a Dusik Margit által leírtakat.30

Mindkét általam használt visszaemlékezés 1946 októberére teszi a hazaérke-

zést. A csobajiak együtt érkeztek haza. Sztalinótól marhavagonon, Magyarország

területén pedig már személykocsiban utaztak. Október 29-re érkeztek Debrecenbe,

Nagyváradon és Kolozsváron keresztül. Itt fürdés és orvosi vizsgálat következett,

mely után vasúton indultak tovább Tiszalökre, onnan pedig éjszaka, a tiszatardosi

réven tovább Csobaj, a bájiak pedig Taktabáj irányába. Mindkét elhurcolt kiemeli

a másnapi október 31-i istentiszteletet, mely a reformációra való emlékezésen túl

mindkét közösség számára hálaadást is jelentett az Úrnak a hazatértekért.31

Fontos, ugyanakkor a legkevesebb figyelmet kapó szempont, hogy mi történt a

gyülekezetekben az elhurcolások után, hogyan élte meg egy-egy közösség, tagjai

egy részének elvitelét? Kitűnően örökítette meg ezt Szakolczay Bertalan a csobaji

gyülekezet iratanyagában.

Szakolczay munkájának egyik erénye a presbiteri jegyzőkönyvek pontos ve-

zetése. Az 1940–1972 között született jegyzőkönyvbe bemásolt egy Emlékezetül

című, 14 oldal terjedelmű írást, mely a gyülekezetben 1944 őszétől 1945. szept-

ember 2-ig történteket rögzíti. Ennek része egy másik Emlékezetül című írást is, melynek eredetijét 1945. szeptember 2-án, a megrongálódott templomtorony

javításakor a gömbben helyezte el. Ez utóbbi a Csobaji Református Gyülekezet

történetét írja le a kezdetektől. Mindkét írás pontos dokumentációját adja a front

átvonulásának és a málenkij robotra való elhurcolásnak is.32 Nyolc nappal ezután

datálta – feltételezhetően a püspöki hivatal felhívására – 14/1945 iktatási számú

jelentését a háborús károkról, melyben a gyülekezet ál apota mellett a 4. pontban

említést tesz az elhurcoltakról is.33

A gyülekezet iratanyagából kiderül, hogy Szakolczay Bertalan nem csak az

események krónikásaként tekinthető, hanem gyülekezete pásztoraként igyekezett

közbenjárni a csobaji lakosokért. Bereczky Albert ál amtitkárnak 1946. február

9-én írt beszámolójából kiderül, hogy a csobaji gyülekezet már az elhurcolás nap-

ján jelentette az eseményeket a járási főjegyzőnek, aki továbbította a híreket az

30 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/a.

31 SRK TGy Nagykönyvtár An. 16,118/a.; An. 16,118/b.

32 TiREL SE. III. 3/20. ff. 85–98.

33 TiREL SE VII 4/8.

39

Kovács Áron, PhD

ideiglenes kormányhoz. A kormánytól származó igazolással a főjegyző igyekezett

a késleltetni az elhurcolást. Megkereste vele a területileg illetékes szovjet katonai parancsnokot, aki részegen fogadta, visszautasította a megkeresést és elhurcolással fenyegette meg a jegyzőt is.

A fent már említett, 1946. február 9-én datált, Bereczky Albertnek szóló levél a

gyülekezet második ismert, az elhurcoltak kiszabadítása érdekében történt közben-

járási kísérletének bizonyítéka. Bereczkyt ál amtitkári minőségében keresték meg

ezzel a dokumentummal egy, az 1945. novemberi választások előtt megjelent kör-

levélre hivatkozva.34 Ebben a levélben Szakolczay Bertalan több más kérdés mellett

referált az elhurcolások körülményeiről, valamint az elhurcolások után a települé-

sen uralkodó hangulatról is, valamint felvilágosítást kér tőle, hogy mit tehetnek a

csobajiak a málenkij robotra hurcoltak kiszabadítása érdekében.35 Bereczky Albert

titkársága február 19-i válaszában a helyi Nemzeti Bizottsághoz, és azon keresztül

a főispánhoz irányította a Csobaji Református Egyházközséget.

A csobaji elhurcoltak végül 1946 októberének végén kerültek haza Magyarországra.

Kalmár András református lelkipásztor elhurcolása

Az egyházkerület területén két református

lelkipásztor elhurcolásának kísérletéről van

tudomásunk a fennmaradt levéltári adatok

alapján. Ezek közül egy embert még a beva-

gonírozás előtt elengedtek. Janka Péter espe-

res jelentéséből derül ki, hogy Soltész Kálmán

bodrogkeresztúri lelkészt gyülekezete több

tagjával – a település lakosságának 12%-át

hurcolták el a szovjetek – együtt tartották

fogva Szerencsen, és csak a bevagonírozás

előtt néhány órával engedték el. Gyülekeze-

tének tagjai nem voltak ilyen szerencsések.36

A másik – végül el is hurcolt – lelkipásztor a

belsőbőcsi Kalmár András. Az 1913-ban szü-

letett, 32. életévét még be nem töltött Kalmárt

3. kép Kalmár András református lelkész

34 Szakolczay minden valószínűség szerint Vorosilov marsal , a magyarországi Szövetséges Ellenőr-ző Bizottság elnökének, a Népszavában 1945. augusztus 23-án megjelent, az összes magyar hadifogoly hazabocsátására vonatkozó ígéretére hivatkozik. Vö. Bognár Zalán: A magyar hadifoglyok ügye, sorsa 1947-ben – a párizsi békeszerződés és a parlamenti választások függvényében, Aetas, XXV. évfolyam, 2010/1, 132.

35 TiREL SE VII 4/8.

36 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-50 2211/1945.

40

Málenkij robotra hurcolás...

Belsőbőcsről hurcolták el 1945. január 24-én 57 hívével együtt Tiszalúcra, állí-

tólagos német származása miatt. Az elhurcolás tényéről magától az elhurcolttól

értesülünk. 1945. január 24-én az alábbi levelet írta Enyedy Andor püspöknek:

„Semmi politikummal nem vádolhatnak

Főtiszteletű uram!

Most kieresztettek az iskolából, hogy 20 napi élelmet és két rend fehérneműt csoma-goljak. Tehát messzire visznek bennünket. Eddig behívtak az iskolába vagy 30 férfit, nőt, leányt, de még többet is fognak.

Arra kérném Püspök urat, tessék valamit tenni az érdekemben. Beteg vagyok. Vese-bajra orvosilag kezelnek. Diétán élek. Ezen a hurcolási életmódon el fogok pusztulni.

Jelenleg kilátástalannak látom a helyzetet. Ha Isten azt akarja, hogy másfelé kell mennem, ott is Istennek fogok szolgálni. Mindig baj közepette Isten ebben az Igében ad erőt: »Elég néked az én kegyelmem.« legyen úgy, ahogyan Ő akarja. Itthon már

se pap, se tanító nem maradt.

A főtiszteletű Urat Isten oltalmába ajánlva maradok tisztelettel

Belsőbőcs, 1945. jan. 24.

Kalmár András”37

A tiszalúci iskola épületében felállított gyűjtőtáborból Szerencsre vitték Kalmár

Andrást. Már a szerencsi gyűjtőtáborban sor került orvosi vizsgálatára, melynek során egy orosz orvos munkára alkalmatlannak találta. Hogy mégis a Szovjetunióba vittek

közé került, az annak köszönhető, hogy a szerencsi bevagonírozásakor nem volt meg

a kellő létszámú elhurcolt. A csoportba való visszasorolása után február 2-án éjszaka indították el egy vonatszerelvényen Debrecen irányába, majd innen a Szovjetunióba.38

Kalmár András a bőcsi elhurcoltakkal együtt Ukrajnába került. A Szebeni Ilo-

na által megszólaltatott elhurcolt, Kolozsi Imre visszaemlékezéséből derül ki, hogy a Dnyepropetrovszkhoz tartozó Sevcsenko-telepi szénbányában dolgozott. Kolozsi „egy nagyon érdekes, karakteres férfinként” írta le Kalmárt, akit a más val ású, és még az ateista emberek is tiszteltek. Különösen kedvelték vigasztaló szavaiért, valamint azért, mert magával vitt hegedűjén rendszeresen játszott társainak.39

A munkatábori körülmények, melyek közt Kalmár András élt, nem tértek el a

szovjet táborokban megszokottaktól. A fertőzött ivóvíz, a tisztálkodási lehetőségek és az orvosi el átás teljes hiánya rontották az elégtelen táplálkozás miatt amúgy is legyen-37 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 43/1945.

38 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 83/1945.; 385/1945.

39 Szebeni: i.m., 67–68.

41

Kovács Áron, PhD

gült elhurcoltak túlélési esélyeit. Munkahelyükön, a Sevcsenko-bányatelepen is folyamatos életveszélyben végezték munkájukat. Bányarobbanások, csille- és liftbalesetek

fenyegették a bányamunkában járatlan elhurcoltak életét.40

Kalmár András kedélyessége az ugyancsak vele raboskodó Labancz Béla sze-

rint nem tartott ki végig. Ő valószínűsíti, hogy a hitének felvál alásáért elszenvedett bántalmazás41 motiválhatta az egyébként súlyos büntetéssel, több esetben halál al

megtorolt szökését is. Molnár József ónodi bíró társaságában, orosz vasutasok se-

gítségével, a rakomány közé bújva sikerült Besszarábiáig eljutniuk, ahonnan Romá-

nián keresztül tértek haza.42 Visszaérkezésének dátumát nem ismerjük pontosan,

azonban egy 1945. november 3-án kelt kérvény alapján bizonyos, hogy ekkor már

ismét Belsőbőcsön tartózkodott.43

Az egyházkerület az elhurcolás hírének megérkezésétől igyekezett mindent

megtenni lelkipásztora érdekében. Kalmár közbenjárást kérő levelére válaszul

Enyedy Andor tiszáninneni református püspök igyekezett kieszközölni kiszaba-

dítását, és ebben Révész Imre segítségét is kérte. Szabadon engedését ő sem tudta

elérni. Február 10-i válaszában a sikeres közbenjárás és a gyors eredményre jutás-

nak még a lehetőségét is elvetette Révész.44 Kalmár András és 14 másik elhurcolt

és a szovjetek által internált45 lelkész, hitoktató lelkész, segédlelkész ügye az Egyetemes Konventen keresztül eljutott a val ás- és közoktatásügyi miniszterhez is.

A Konvent 221/1945. szám alatt, 1945. május 7-én kelt előterjesztésében kérte a

miniszter közbenjárását az említett 15 személy szabadon bocsátása érdekében.

1945. június 22-én pedig Ravasz László lelkészi elnök felkérte Enyedy Andor püs-

pököt az adatgyűjtésben való közreműködésre.46 Az Egyetemes Konvent ezen kí-

sérletének eredményéről nem tudunk.

Kalmár András hazatérte után egy ideig még Belsőbőcsön szolgált, majd az

ál amhatalommal történt többszöri összeütközés után fegyelmi eljárással távolí-

tották el gyülekezetéből.

40 uo.

41 A hit megélésének lehetőségei táboronként változtak. Egyes táborparancsnokok Stark Tamás kutatásai szerint engedélyezték a táborokban istentiszteletek tartását, más helyen azonban akár még Istenről beszélni is tilos volt. Vö. Stark: i.m., 214.

42 Szebeni: i.m., 67–68, 154.

43 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945. P-50. 2123/1945.

44 „ Többrendbeli érdeklődésemre mind mostanig csak azt a nagyon fájdalmas választ kaptam, hogy kiszabadításuk érdekében akciót indítani lehetetlenség. A kormánynak egyik főgondja ez, mindent megpróbál, a jövőre nézve nem is reménytelenül, de gyors eredményt egyelőre nem lehet várni. Hozzám az ilyen panaszok napról-napra szívszaggató tömegben érkeznek, és az a legszomorúbb, hogy szegény testvéreink azt képzelik, hogy nekem több lehetőségem van a segítésre, mint másnak, pedig ez bizony egyáltalában nem így áll.” in TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945 P-49. 166/1945.

45 A dokumentumokban használt terminológia nem minden esetben egyértelmű. Többször használ-ják szinonimaként az elhurcolás és internálás kifejezéseket. Jelen dokumentum esetében ismert olyan említett személy is, akit magyarországi internálótáborban tartottak fogva.

46 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 858/1945.

42

Málenkij robotra hurcolás...

A Tiszáninneni Református Egyházkerület közbenjárása

a határon túli területek érdekében

A harmadik, dolgozatunk által tárgyalt kérdéskör a Tiszáninneni Református Egyházke-

rület a Bodrogköz északi részéről és az Ung-vidékről elhurcoltakért történt közbenjárása.

1945 eleje a közigazgatás története szempontjából egy igen nehézen átlátható periódus.

Kárpátalja egyes területei 1945 tavaszáig még a Tiszáninneni Egyházkerület egyházfőha-tósága alá tartoztak47, a világi kormányzat feladatait azonban már nem Budapest lát a el.

Bár hivatalosan csak az 1945. január 20-án aláírt magyar fegyverszüneti egyezménnyel vesztette el újra Magyarország Kárpátalját, befolyása az országrészen 1944 októberétől

– a pil anat ól, hogy az I. Ukrán Front elfoglalta a területet – megszűnt. Annak ellené-

re, hogy 1944 májusában a Szovjetunió hivatalosan elismerte Csehszlovákia 1938 előt i határait, már 1943 végétől megindultak az előkészületek a terület megszerzésére. Ennek megfelelően a két ország közigazgatása párhuzamosan kezdett el berendezkedni Kár-pátalján. Nemec csehszlovák kormánybiztos 1944 októberétől igyekezett új ászervezni

az 1938 előt i közigazgatást Eduard Beneš megbízásából, miközben Kárpát-Ukrajna

Kommunista Pártja párhuzamosan – erős szovjet támogatással – népi és nemzeti bizot -

ságokat szervezett a területen. Miután a nemzeti bizottságok által delegált Kárpát-Ukrajna Népi Tanácsa szovjet nyomásra 1944. november 27-én kihirdette az Ukrajnával való

újraegyesülést, a csehszlovák adminisztráció fokozatosan szorult ki Kárpátaljáról. A népi tanács decemberben felszólítot a Nemec-et a terület elhagyására. Ezzel párhuzamosan, 1945. január 23-án a Szovjetunió hivatalosan is bejelentette igényét a területre, melyről hamarosan kétoldalú csehszlovák–szovjet tárgyalások indultak, és a Kárpátalja átengedéséről szóló, 1945. június 29-én aláírt szerződés kereteiben öltöt ek formát.48

Ugyanez a helyzet a mindennapokban komoly bizonytalanságot jelentett. Jól il uszt-

rálja a határok és a közigazgatás képlékenységét a csicseri49 református lelkész által 1945.

február 26-án Miskolcra küldött éves jelentés. Ez ugyan még a Magyarországon székelő

egyházfőhatóság számára készült, a feladó címe azonban már csehül van feltüntetve, a dokumentumon pedig szerepel a Kárpátontúli Ukrajna cirill betűs cenzori bélyegzője.50

47 A dolgozat szerzője ide sorolja az alább felsorolt, végül Csehszlovákiához került településeket is, melyeknek későbbi hovatartozása a leírt események idején még nem dőlt el.

48 Vida István–Zseliczky Béla: Az 1945. június 29-ei szovjet–csehszlovák szerződés Kárpátaljáról, Külügyi Szemle, 2004/1, 232–238. Az impériumváltásról l. még: Fedinec Csil a: A Csehszlováki-

ától a Szovjetunióhoz csatolt Kárpátalja magyar kisebbségének helyzete (1944–1946), in Bárdi Nándor–Fedinec Csil a–Szarka László (szerk.): Kisebbségi magyar közösségek a 20. században, Budapest, Gondolat–MTA Kisebbségkutató Intézet, 2008, 220–223.

49 Csicser, ma Čičarovce (Szlovákia).

50 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 319/1945.

43

Kovács Áron, PhD

4. kép

44

Málenkij robotra hurcolás...

5. kép

45

Kovács Áron, PhD

A fenti helyzetben a civil lakosság érdekvédelme egyik legstabilabb pontjaként

tekintett a református egyházra. Mint Révész Imre a Tiszáninnenről elhurcolt

Kalmár András lelkész és több református tanító ügyében Enyedy Andornak írt

levelében írja, „napról napra szívszaggató tömegben érkeznek” segélykérések hozzá.51 Ezen képviselet a Tiszáninneni Református Egyházkerület trianoni határon

kívül eső részein nem korlátozódott kizárólag a passzív közvetítésre. A rendelke-

zésre álló forrásokból a kerület szisztematikus adatgyűjtő munkája rajzolódik ki

az Ung-vidék és a Bodrogköz északi részének egyes településein, a mai szlovák–

ukrán határ szlovák oldalán található településeken. 1945 tavaszán – hónapokkal

azután, hogy Magyarország a fegyverszüneti egyezmény aláírásával hivatalosan

is elvesztette ezeket a területeket – Enyedy Andor püspöki körlevélben szólította

fel a kárpátaljai és felvidéki gyülekezeteket az elhurcolt civil lakosság névsorának összeállítására.52 Maga a bizalmasan kezelt körlevél nem áll rendelkezésre, azonban több arra érkezett válaszból kiderül, hogy az egyházkerület vezetője a civilek

összeírására, valamint a kérvények írására kérte a gyülekezeteket, melyeket a ma-

gyar Külügyminisztériumhoz továbbított.53

Az összeírásba az egyetlen fennmaradt lista alapján a név, foglalkozás, szüle-

tési idő, születési hely, honnan vitték el, mikor vitték el, hová vitték el rovatokat szerepeltették.54 Az adatgyűjtés kiterjedtségének mértékéről nem áll rendelkezé-

sünkre pontos információ, ugyanakkor arra következtetünk, hogy az elhurcolá-

sokban érintett kárpátaljai és észak-zempléni települések jelentős részére kiter-

jedt és azt több helyen a katolikusok plébánosok is összegyűjtötték az elhurcoltak

neveit.55 Az adatgyűjtésben dokumentálhatóan részt vevő települések a követke-

zőek: Abara, Bés, Csicsér, Deregnyő, Hegyi, Imreg, Iske, Kisdobrony, Kisráska,

Nagyráska, Szürnyeg, Tiszaágtelek, Ungvár, Vaján, Zápszony.

Abaráról 19, Bésről 75, Csicsérről 84, Imregről 34, Iskéről 26, Kisráskáról 24,

Nagyráskáról 32, Szürnyegről 12, Vajánból 19 embert hurcoltak el. Az Észak-Bod-

rogközből 1790, az Ung-vidékről 654, a két területről összesen 2444 embert hur-

coltak el Dobos Ferenc kutatásai alapján.56

Kisebb településeken, ahogy ez az ágteleki és zápszonyi lelkészek jelentéseiből

kiderül, nem okozott problémát az elhurcolt gyülekezeti tagok összeírása, Ungvá-

51 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 166/1945.

52 Erre utal: TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 561/1945.

53 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 565/1945.; TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 650/1945.

54 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 791/1945.

55 uo.

56 Dobos Ferenc: Magyarok a történelem senkiföldjén. „Málenkij robot” a kelet-szlovákiai Bodrogközben és Ung-vidéken, Regio – Kisebbségi Szemle, III. évfolyam, 1992/4, http://epa.oszk.

hu/00000/00036/00012/pdf/07.pdf, 2017. január 11.

46

Málenkij robotra hurcolás...

ron azonban ez nem volt zökkenőmentes.57 Az összeírást nem lehetett a szószék-

ről hirdetni, a gyülekezeti tagok egymás között adtak hírt róla. Gönczy Miklós

missziói segédlelkész ezután diákok segítségével, házról házra gyűjtötte össze az

adatokat.58 Már Gönczy is hangsúlyozza, hogy az összeírás nagyon hiányos. Sok

elhurcolt hozzátartozója Magyarországra menekült, többen az elhurcoltak közül

meghaltak, vagy a gyűjtőtáborból hazakerülve besorozták őket a magyar hadse-

regbe vagy a cseh légióba.59

Enyedy Andor püspök az összegyűjtött kérvényeket és listákat a Külügymi-

nisztériumhoz továbbította. Mint Erdei Ferencnek írja, a végső kétségbeesés ker-

geti ezeket az embereket. A trianoni határokon túl élőként más ország ál ampolgá-

rai, azonban ott sem meghallgatást, sem közbenjárást nem remélhetnek, már csak

a kialakulatlan közigazgatás miatt sem. Ezért kérte Enyedy Andor, hogy legalább

az információszerzésben igyekezzen a Külügyminisztérium az elhurcoltak hozzá-

tartozóinak segítségére lenni.60

Mint az Dobos Ferenc a Regio folyóiratban megjelent Magyarok a történe-

lem senkiföldjén című írása is alátámasztja, Enyedy közbenjárása az Ung-vidékről elhurcolt magyarokért nem volt indokolatlan. A területre Kárpátalja sorsának

rendezése után visszatérő Csehszlovák adminisztráció ellenezte szabadon bo-

csátásukat. Dobos kutatásai alapján a prágai kormány 1948 júliusáig csak olya-

nok hazatérését és repatriálását engedélyezte, akik mind nemzeti, mind politikai

szempontból megbízhatónak minősültek. Többek közt ennek is köszönhető az

elképesztő, 36%-os veszteségi arány, mely az érintett területekről elhurcoltak kö-

zött mutatható ki61

Irodalomjegyzék

Bognár Zalán: A magyar hadifoglyok ügye, sorsa 1947-ben – a párizsi békeszerződés és a parlamenti választások függvényében, Aetas, XXV. évfolyam, 2010/1, 131–143.

Bognár Zalán (szerk.): „Egyetlen bűnünk a származásunk volt...”, Német és magyar polgári lakosok deportálása „malenkij robot”-ra a sztálini lágerekbe, 1944/45–1955, 57 TiREL Tiszáninneni püspöki irattár 1945: P-49. 561/1945.; TiREL Tiszáninenni püspöki irattár 1945: P-49. 616/1945.

58 A forrásként idézett Gönczy Miklós az ungvári reformátusok kérvényének másolatában leírja, hogy a római katolikus plébános nem vál alta a névsor összeállítását, és ezt – feltételezhetően a kérvényben és a jelentésben leírt nehézségek miatt – ő sem vál alta.

59 TiREL Tiszáninenni püspöki irattár 1945: P-49. 561/1945.; TiREL Tiszáninenni püspöki irattár 1945: P-49. 971/1945.

60 TiREL Tiszáninenni püspöki irattár 1945: P-49. 650/1945.

61 Dobos: i.m.

47

Kovács Áron, PhD

„Unsere einzige Schuld war unsere Abstammung..”, Die Verschleppung deutscher und ungarischer Zivilisten zur Zwangsarbeit in die stalinistischen Lager 1944/45–1955, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2011.

Dobos Ferenc: Magyarok a történelem senkiföldjén. „Málenkij robot” a kelet-szlovákiai Bodrogközben és Ung-vidéken, Regio – Kisebbségi Szemle, III. évfolyam, 1992/4, http://epa.oszk.hu/00000/00036/00012/pdf/07.pdf, 2017. január 11.

Dobozi Eszter: „Csak a napnyugtát níztük...”, Elhurcolt magyar nők a Donyecben, Debrecen, Csokonai, 1991.

Dormándi László–Juhász Vilmos (szerk.): Uj Lexikon, 2. kötet, Budapest, Dante–

Pantheon, 1936.

Fedinec Csil a: A Csehszlovákiától a Szovjetunióhoz csatolt Kárpátalja magyar kisebbségének helyzete (1944–1946), in Bárdi Nándor–Fedinec Csil a–Szarka László

(szerk.): Kisebbségi magyar közösségek a 20. században, Budapest, Gondolat–MTA Kisebbségkutató Intézet, 2008, 220–223.

Lenkeyné Semsey Klára: Prügytől Sárospatakon át Debrecenig. Életinterjú, [az interjút kész. Bartha Ákos], Budapest, Károli Gáspár Református Egyetem–L’Harmattan,

Károli könyvek Monográfia, 2014.

Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatás könyvek, 2006.

Szebeni Ilona: Merre van a magyar hazám?... Kényszermunkán a Szovjetunióban 1944–

1949, [Budapest], Széphalom Könyvműhely, 1992.

Vida István–Zseliczky Béla: Az 1945. június 29-ei szovjet–csehszlovák szerződés

Kárpátaljáról, Külügyi Szemle, 2004/1, 232–238.

48

ÁRON KOVÁCS, PhD

Deportations of Civilians to Malenkij Robot from

the Territory of the Cistibiscian Church District

Malenkij robot – meaning little work, the original Russian term describes the

forced labor of Hungarian civilians in the Soviet Union. In the last year of the

Second World War, beginning with the end of the year 1944, several hundreds

of thousands of civilians were deported from the Central European region to

the Soviet Union, and some of them were kept there even until the 1950’s. One

of the most highly affected regions by the deportations was the territory of the

Cistibiscian Reformed Church Disctrict. The article examines three aspects of the

events that took place in this area, based mostly on unpublished primary sources.

The first part of the text gives a detailed microhistorical analysis of the events in Csobaj, a tiny vil age, situated in the North East of Hungary. Based on two oral

history interviews and the archives of the congregation, the article describes the fate of the inhabitants, starting with the listing process, through their transportation

to the Szerencs lager, to arriving to the Soviet Union. It gives a summary of their

working and living conditions in the USSR, too. On the other hand, this part of

the article gives a detailed description of the attempts of Bertalan Szakolczay, the pastor of Csobaj, to intercede for the deported people.

The second part of the text describes the short biography of András Kalmár, the

only pastor in the Cistibiscian Church District who was deported to malenkij

robot. The correspondence of Andor Enyedy, the bishop of the church district,

gives a detailed account of the case of Kalmár – including even the letter of Kalmár to Enyedy, in which he asks for help – and also of the process of intervening in

order to rescue him. Based on some other sources – on two oral history interviews

– the article gives a description of the life of a pastor in a GUPVI camp, and also

of his adventurous escape from the USSR to Hungary.

The last part of the article highlights the secret interceding work of Andor Enyedy

for the Hungarians of the Upper-Bodrogköz and Ung region. The Hungarian

government lost both of these regions at the end of 1944, and the fate of these was

under negotiation for half a year. None of the parallel working administrations

were interested in the fate of the Hungarians who were deported from the region.

This is the reason, why Andor Enyedy, the bishop of the Cistibiscian Church

District, secretly encouraged several congregations in the region to list the

deported people and to write pleas to the Hungarian Ministry of Foreign Affairs,

which were supported by him there.

49

6. kép

Révész Imre tiszántúli püspök utasítása megjelent: Debreceni Protestáns Lap, LXV. évf., 4. sz., 1945. máj.

50

NAGY KÁROLY ZSOLT, PhD

„Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat...”

Teológiai reflexiók a fogság kérdésére1

A val ás társadalmi funkciói között talán legfontosabbként a társadalmi integrá-

cióban betöltött szerepét szokás kiemelni.2 E funkció megvalósulása szempont-

jából kiemelkedő jelentőségű az a valóságkonstrukció, melyet egy-egy val ás a

tagjai számára felmutat, illetve gyakorlatilag szinte kizárólagos érvényűvé tesz,

hiszen ebben a konstrukcióban nyernek értelmet az olyan fogalmak, mint a jó

és a rossz, a bűn és az erény, melyek az emberi létezés alapvető koordináta-rend-

szerét meghatározzák, s amelyeken keresztül tulajdonképpen maga a transzcen-

dens, az „egészen más” mutatkozása is megragadhatóvá válik. Amint az egyes

val ások és felekezetek különböző dolgokban és eseményekben vélik felfedez-

ni a transzcendens mutatkozását, úgy e mutatkozás kifejezésére is sajátos nyel-

vet alakítanak ki, melyben a hétköznapitól eltérő kifejezéseket használnak vagy

a hétköznapi kifejezéseket többletjelentéssel ruházzák fel. A közös tapasztalat

és nyelvhasználat pedig sajátos jelentésközösséget alakít ki, aminek jól kidolgo-

zott formáit a hitval ási, felekezeti közösségek jelentik. A val ás jelentős részben ennek, a val ási szocializáció során elsajátított belső nyelvnek a fogalomrend-szerén keresztül valósítja meg társadalmi funkcióit. Ez a belső nyelvi rendszer

azonban nem csak felekezeti sajátosságokat mutat, hanem érzékeny a történeti

tapasztalatokra is, vagyis változik, a benne kódolt jelentések módosulhatnak.

„Az ember életének – beleértve anyagi életét is – minden eseménye visszhangra talál vallásos tapasztalatában” 3, így egy-egy történeti esemény olyan revelációkat tehet lehetővé egy-egy val ásos közösség számára, melyekre ezek nélkül nem tehetne

szert. Egyértelmű, hogy ezek a történeti változások „önmagukban nem szolgál-

tatnak magyarázatot a val ási jelenségekre, ám az anyagi szférában bekövetkezett átalakulások (…) következtében az ember új módon képes felfogni a valóságot.” 4

Mindez akkor válik leginkább kitapinthatóvá, amikor megváltozik az a társadalmi

rendszer, melyre a val ás reflektál.

1 A tanulmány a Bolyai János Kutatási Ösztöndíj támogatásával készült.

2 L. például Parsons, Talcott: A modern társadalmak rendszere, in Felkai Gábor–Némedi Dénes–

Somlai Péter (szerk.): Olvasókönyv a szociológia történetéhez, 2. kötet, Budapest, Új Mandátum, 2000, 40–61.; Geertz, Clifford: A val ás mint kulturális rendszer, in Niedermüller Péter (szerk.): Az értelmezés hatalma, Budapest, Századvég–Osiris, Századvég könyvtár Antropológia, 1994, 63–105.

3 Eliade, Mircea: Val ástörténeti értekezés, [ford. Sujtó László], Budapest, Helikon, 2014, 663.

4 Eliade: i.m., 664.

51

Nagy Károly Zsolt, PhD

A társadalmi változások, traumák feldolgozására általában minden közös-

ségnek vannak olyan rutinjai, melyeket a közösségi identitás valamilyen módon

rögzít. Ezeket a rutinokat legtöbbször a „mi ilyenkor ezt vagy azt szoktuk csinálni”

típusú mondatokkal kezdődő narratívák, mint identitásprogramok – többé vagy

kevésbé részletezett – cselekvési tervekként tartalmazzák. Vannak azonban olyan

szituációk, olyan „revelatív traumák” , melyekben a változások miatt a tapasztalat már nem értelmezhető a szokásos fogalmi hálóval és az identitás megszokott, rutinos narratívái mentén. A második világháború, majd a kommunista diktatúra ki-

épülése, s ezekhez kapcsolódva a fogság és a málenkij robotra elhurcoltak vissza-

térésének kérdése ilyen tapasztalatokat jelentett a magyar reformátusság számára.

Jóllehet a magyar református azonosságtudat több fontos identitásprogramot is

tartalmazott az ilyen helyzetek kezelésére, azonban az általunk tárgyalt korszak-

ban – az 1940-es évek második felében – ezeknek olyan alternatív értelmezései

jelentkeztek, melyek szakítottak az ilyen identitásprogramokban kódolt hagyomá-

nyos cselekvési mintákkal. Mindez szoros összefüggésben ál t azzal a folyamattal,

melynek keretében az egyház egy – többé-kevésbé jól körülhatárolható – köre

megpróbálta az egyház és a kiépülő diktatúra viszonyát, előbb a legitim egyház-

vezetéssel fokozatosan szembefordulva, majd annak helyére ál va újrafogalmazni.

Ehhez eszközként a valóságról kialakított, s a református val ási nyelvben kódolt

kép megváltoztatását is felhasználta. A következőkben ebbe a folyamatba próbá-

lok röviden betekintést nyújtani, bemutatva az egyház belső kommunikációjának

azon folyamataiból néhányat, melyekben a nyelvi kódok átértelmezése megindult.

A kommunikációs folyamatok megértéséhez azonban először nagyon rövi-

den szólnunk kell arról a környezetről, melyben lejátszódtak s azokról az ágensek-

ről, akik alakították. Gombos Gyula szerint a magyar református egyházon belül

1945-ben három nagy véleményformáló csoportot lehetett megkülönböztetni:5

A legnagyobb, ám legpasszívabb csoportnak Gombos a régi egyházi elitet tartja.

A második, magában is roppant heterogén csoportot ébredési reformereknek ne-

vezi, hiszen mindegyik irányzata a két világháború közötti, s 1945-ben újraindult

ébredési mozgalomból jött, s mindegyik valamilyen reformprogrammal ál t elő.

Ennek az iránynak az egyik nagy múltú szereplője volt a Bethánia Egylet, mely-

hez kezdetben a Ravasz által felkarolt, majd vele szembe forduló, s 1948-ban őt

a püspöki székben váltó Bereczky Albert is tartozott. A különböző felfogásban,

különböző módokon missziói munkát végző csoportokat az egyházvezetés már

1945-ben, az egyház intézményi életének újraindulásától megpróbálta összefogni.

Miután az e célból összehívott bizottság elgondolásaikat nem támogatta egyönte-

tűen, e radikálisabb reformokat sürgető csoport Bereczkyhez és a korszak egyik

kiemelkedő teológusához, Victor Jánoshoz fordult, akik számos ponton egyet is

5 Gombos Gyula: Szűk esztendők: a magyar kálvinizmus válsága, in Uő: A történelem balján,

2. kötet, Budapest, Püski, 1992, 5–106., 17.

52

„Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat...”

értettek velük. Találkozójukra 1945 novemberében került sor, melyen még velük

együtt vettek részt a Bethánia Egylet képviselői, s azok, akiknek szellemi és lelki

horizontját a – Ravasz és Muraközy Gyula által fémjelzett – Református Élet heti-

lap fogta össze. A megbeszélés után azonban ezek az utak is különváltak, Bereczky

pedig a Magyar Református Ébredés című lap szerkesztőségi körével6 elhatározta

egy országos konferencia összehívását. A találkozóra a nagy történelmi reformá-

tus központok helyett Nyíregyházán került sor, Országos Református Szabad Ta-

nács néven, 1946. augusztus 14–17. között. A Szabad Tanács több szempontból is

fordulópontot jelentett, ugyanis egyfelől „végletesen kiélezte az egyházban régóta lappangó teológiai, valamint egyházpolitikai, kegyességi irányzatok közötti el en-tétet” , másfelől egyértelműen megrajzolta az egyház belső erővonalait. A Szabad Tanács volt az első alkalom, ahol Bereczky és köre, az egyház harmadik nagy csoportja – akiket Gombos „jobb híján” nevez balszárnynak – szervezetten lépett fel.

E szereplők – s a Gombos által nem említett „perifériák” – diskurzusainak vizsgálatát legalább négy – egymással szorosan összefüggő – szinten lehet elvégezni.

Az első a teológiai diskurzusokat meghatározó véleményformálók, egyházvezetők

megnyilatkozásainak vizsgálata az egyházi nyilvánosság különböző színterein, el-

sősorban a jelentős médiumokban. A másodikat „közvetítő” szintnek nevezhet-

jük. Itt az egyházi nyilvánosság olyan színtereiről van szó, melyek elsősorban nem

országos, hanem regionális jelentőségűek, jellegzetesen egy-egy egyházkerület

közössége vagy egy egyházi központ vonzáskörzete felé közvetítik és értelmezik

egyfelől az eseményeket, másfelől azok legfelső szintű interpretációit, ugyanak-

kor befogadhatják és a nagyobb közösség diskurzusaiba emelhetik a lokális szint-

ről érkező üzeneteket is. A harmadik szintet a lokális közösségek, vagyis egy-egy

gyülekezet vagy intézmény nyilvánosságának színterei jelentik. Itt egyértelműen

megkülönböztethető a prezentáló és a befogadó oldal, vagyis például a helyi lel-

kész és az egyházközség tagjai. E szint vizsgálatát a különböző lokális színtereken

zajló kommunikatív aktusok dokumentumain, pl. a lelkész által elmondott prédi-

kációkon, a gyülekezeti újságokon illetve a különböző presbiteri, egyházlátogatási

jegyzőkönyveken keresztül lehet elvégezni. Végül a negyedik az individuális szint,

ahol az alapvető kérdés az, hogy az egyén hogyan reflektál a felsőbb szintek által

közvetített üzenetekre, hogyan építi be azokat a mindennapi (val ási) életét meg-

határozó gondolatok közé, vagy éppen hogyan áll ellent azoknak. Ezen a szinten

a legfontosabb módszer az interjú lehet, mely természetesen a többi szinten is

alkalmazható. Tanulmányomban e szintek közül csupán az első kettőt vizsgálom,

vagyis a véleményformálók és a közvetítők néhány kiemelt szereplőjét, illetve dis-

kurzusát fogom tárgyalni – s nem szólok az elhurcoltak vagy veszélyeztetettek ref-

lexióiról, ami egy, a többivel természetesen összefüggő, de önálló elemzést igénylő

6 Melyhez rajta kívül Békefi Benő, Draskóczy László, Fekete Sándor, Karácsony Sándor, Mészáros Gábor, Nagy Gyula és Victor János tartozott.

53

Nagy Károly Zsolt, PhD

problémakör – és ezek összefüggésében próbálom nagy vonalakban bemutatni

egy hagyományos identitásprogram átértelmezésének néhány lépését.

Problémánk szempontjából az egyik meghatározó, véleményformáló szereplő

Bereczky Albert7. Gondolatmenetének lényegét általában a „keskeny út teológiája”

néven szokás emlegetni, jóllehet az nem tényleges teológia, inkább teológiaként

tálalt, a transzcendensre hivatkozva a társadalmi jelenségek közti összefüggést

magyarázó ideológia volt. Mindez összefügg azzal, hogy – mint Bogárdi Szabó

István is megál apította8 – Bereczky alapvetően nem teológus volt a szó tudomá-

nyos értelmében, hanem szónok, s e szerepe teljes mértékig illett az 1944–1949

közötti időszakhoz, melynek legfontosabb műfaja a prédikáció volt, így most én

is elsősorban a prédikációk alapján igyekszem körvonalazni a vizsgált diskurzust.

Bereczky gondolatmenete szerint:

a) 1945 után Isten igazságos ítélete teljesedett be rajtunk a korábban elkövetett közösségi bűnökért. Az egyház és az ország jelen ál apota Isten büntetése a múltban elkövetett bűnökért. Isten megítélte az egyházat, mert az „nem mert Istentől látást kérni, és nem merte Isten közelgő ítéletét tisztán és világosan meghirdetni.” 9 Ez lett volna az egyház prófétai szolgálata, de miután ezt nem töltöttük be, „a szabad és engedelmes prófétai szolgálathoz múltunk miatt elveszítettük az erkölcsi alapot és ezt csak részletes, mentegetőzésmentes és valóságos összetörettetésünkig menő bűn-bánattal könyöröghetjük ki Istentől.” 10

b) Az egyháznak hálával kell tudomásul vennie, hogy Isten az ítélettel nem

elpusztítani, hanem magához téríteni akart bennünket;

c) ezért az egyház egyetlen magatartása az ítélettel kapcsolatban csak a közös-ségi bűnbánat lehet.

7 Bereczky Albert református lelkész (1893–1966). Az 1920-as évek második felétől jelentős az egyházi sajtóban végzett tevékenysége: Tildy Zoltánnal együtt alapította a Sylvester Irodalmi Nyom-dai Intézet Rt.-t, 1927-től a Református Igehirdető című lelkészi folyóirat szerkesztője és kiadója, 1928-tól a Református Figyelő, majd a Keresztyén Család és a Református Élet szerkesztője. Ravasz László támogatását élvezi, a német megszál ás alatt bekapcsolódott az ellenál ási mozgalomba és jelentős szerepet játszott a zsidók mentésében. 1945 elején belépett a Független Kisgazdapártba, kisebb-nagyobb megbízatások mellett 1945. május 1-jétől 1946. május 20-ig a Val ás- és Közoktatásügyi Minisztérium ál amtitkára volt. Fokozatosan fordult szembe Ravasszal és a korábbi egyházvezetéssel, míg 1948-ban Rákosi támogatásával ő lett a Dunamelléki Református Egyházkerület püspöke. (L. Kiss Réka: Bereczky Albert lelkipásztori, püspöki működése, in Kósa László (szerk.): Reformátusok Budapesten, 2. kötet, Budapest, Argumentum–ELTE BTK Művelődéstörténeti Tanszék, 2006, 601–620.)

8 Bogárdi Szabó István: Egyházvezetés és teológia a Magyarországi Református Egyházban 1948 és 1989 között, Debrecen, Ethnica, 1995, 85–86.

9 Bereczky Albert: Két ítélet között, 1. kötet, Budapest, Sylvester Ny., Evangéliumi Megújulás Munkaközössége könyvei, 1947, 255.

10 Bereczky: i.m., 290.

54

„Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat...”

d) Isten kegyelme az, hogy az új rendben újrakezdhetjük az életünket, ezért

ebben a rendben őt kell szolgálnunk. A bűnbánat része az Isten ítéleteként előál t

új hatalmi helyzet elfogadása, az, hogy az egyház felajánlja magát az Isten céljai és tervei számára eszközül.11 Ez pedig megelőlegezi azt a gondolatot, amit az 1950-es

években hirdetett, mely szerint az egyház számára a szolgálat – annyi, mint: „meg-mutatni azt, hogy a keresztyén ember jó és hasznos ember (…) és hogy egy újjáépülő

társadalomnak ígéretes ajándéka: az ilyen keresztyénekből ál ó egyház” 12 – s ez az egyetlen keskeny, de járható útja annak, hogy az egyház só és világosság legyen a

kommunizmus felé haladó népi demokráciában.

Bereczky érvelése – bár erről vitatkoznak a teológusok – jelentős mértékben

épített a bibliai Bírák könyve logikájára, mely a zsidó-magyar sorspárhuzam nar-

ratívájában szinte minden történelmi trauma református értelmezésének egyik

alapvető paradigmáját, identitásprogramját jelenti. Eszerint az idegen, istentelen

hatalom uralma felettünk Isten büntetése az ellene irányuló társadalmi bűnökért.

A paradigma folytatása az lenne, hogy a bűnös bűnbánata és megtérése elhozhatja

számára a szabadulást. Bereczky azonban a Szabad Tanács utáni időtől – látva

a kegyelemként egyre nehezebben interpretálható belpolitikai helyzetet, és tevé-

kenysége vegyes fogadtatását – egyre határozottabban arról írt, hogy láthatóan

nem tértünk meg, nem vettük komolyan az ítéletet, s ezért Isten tovább ítél. Mind-

az, ami a kommunista diktatúra kiépülésével kapcsolatban történik, lényegében

Isten további ítéletének része. Ahhoz, hogy a még súlyosabb ítéletet, a nemzetha-

lált elkerüljük, nem tehetünk mást, mint hogy némán és engedelmesen alávetjük

magunkat Isten ítéletének.13 Bereczky érvelésében itt már egy másik bibliai példa,

Jeremiás prófétának a fogságba hurcolt zsidókhoz írt levele tapintható ki. A hi-

vatkozott bibliai szövegben a próféta Isten nevében arra szólítja fel a száműzöt-

teket, hogy munkálkodjanak annak az országnak jólétén, amelybe száműzettek:

„…és fáradozzatok annak a városnak a jólétén, ahová fogságra küldtelek bennete-

ket, és könyörögjetek érte az Úrhoz, mert annak jóléte a ti jólétetek is!” 14

Bereczky jelentős mértékben erre a gondolatra építi a szolgálat szükségességét,

bár nála nem ez a hangsúlyos elem, hanem a közösség – saját, prófétai szerepértel-

mezéséből következő – prófétai megszólítása, bűnbánatra vezetése. Ebben az össze-

függésben az ítélet elmúlása lényegében a Magyar Kommunista Párt hatalmának

ideiglenességére, illetve az ezzel kapcsolatos reményekre vonatkozó eufémizmus,

11 Bereczky: i.m., 262.

12 Bereczky Albert: A keskeny út. Igehirdetések, előadások, cikkek, Budapest, Református Egyetemes Konvent Sajtóosztálya, 1953, 323.

13 Ezt a gondolatot részletesen kifejti a „Még súlyosabb ítélet felé” című dokumentum, mely a Szabad Tanács Általános Bizottsága 1946. augusztus 17-én tartott ülésének gyorsírásos jegyzőkönyve.

Közli Bereczky: i.m., 279–282.

14 Jeremiás 29,7

55

Nagy Károly Zsolt, PhD

így ezért imádkozni bűn. Ezekben a „tovább ítélő” Istent felmutató szövegeiben egyre radikálisabb gondolatokat fogalmaz meg és hangja is egyre agresszívebb.

Bereczky és a „balszárny” legfontosabb fóruma az 1946 júniusában, a Szabad

Tanács szervezése és az egyház ellen meginduló nyílt politikai támadások ide-

jén újrainduló, prédikációkat, elmélkedéseket és ideológiai karakterű cikkeket

is közlő Református Igehirdető nevet viselő lelkipásztori folyóirat lett, melyet ő

maga szerkesztett.

Egy hónappal korábban azonban, a trianoni határok között tulajdonképpen

periférián, a kerület lelkészeinek sürgetése nyomán a Tiszáninneni Református

Egyházkerületben is elindult egy – a lehetőségekhez képest országos terjesztésű

– folyóirat, a Sárospataki Igehirdető. A lap szerkesztését pataki teológus diákok

végezték, akiket a Bereczkynél egy nemzedékkel fiatalabb helybeli lelkész és teoló-

giai tanár, Darányi Lajos15 vezetett. Darányi szerepe és hatása azonban ennél jóval

nagyobb volt. Azon túl, hogy egyike volt a legtöbbet publikáló szerzőknek, meg-

határozta a lap szellemiségét is, hiszen Bereczky mellett nemcsak a korszak egyik

legjelentősebb prédikátora volt, hanem vele ellentétben a nemzetközi teológia tör-

ténéseiben tájékozott, kiváló teológus is. Nyelvezete saját korában nagyon modern, éppúgy távol ál t Ravasz retorikájától, mint Bereczky impulzív érzelmességétől.

A két Igehirdető első látásra sokszor meglepően hasonló módon értékeli az

eseményeket, ugyanakkor több kérdésben érzékelhető a két kör, mint két véle-

ményáramlat közötti különbség, melynek egyik legfontosabb területe a minden-

napi történések val ásos-teológiai értelmezésének eltérő perspektívája, s ebből kö-

vetkezően ezek közösségi hatásainak értékelése volt.

Bereczky egyik kedvelt témája – saját prófétai, vagyis „látó” szerepéből kö-

vetkezően is – a vakság, és a téma egyik klasszikus bibliai hivatkozása, a vak

Bartimeus evangéliumi története.16 Egy Bartimeus szavait idéző „Mester, hogy

lássak” címmel 1946 nyarán megjelent írása szerint egy szegedi konferencia előt-15 Darányi Lajos (1905–1971): gimnáziumi és teológiai tanulmányait Sárospatakon végezte, majd a hallei és a bonni egyetemen tanult. Hazatérve előbb hitoktató, majd 1933–1964 között lelkész Sárospatakon. Az 1930-as évek második felétől rendszeresen homiletikát tanít a pataki teológi-

án. 1948 szeptemberétől a Sárospataki Református Kollégium ügyvezető lelkész-gondnoka. Az 1952-ben felszámolt, és a Tiszántúli Egyházkerületbe olvasztott Tiszáninneni Egyházkerület ön-

állóságának helyreállításától, 1957-től annak püspöke. Hivataláról folyamatosan romló egészségi ál apota miatt 1964-ben mondott le. (L. Sándor Endre: Darányi Lajos az igehirdető, Sárospataki Református Lapok, XLVIII. évfolyam, 1995/3, 11–12.)

16 „és mikor ő és az ő tanítványai és nagy sokaság Jerikóból kimennek vala, a Timeus fia, a vak Bartimeus, ott üle az úton, koldulván. És amikor meghal á, hogy ez a Názáreti Jézus, kezde kiáltani, mondván: Jézus, Dávidnak Fia, könyörülj rajtam! És sokan feddik vala őt, hogy hal gasson; de ő

annál jobban kiáltja vala: Dávidnak Fia, könyörülj rajtam! Akkor Jézus megál ván, mondá, hogy hívják elő. És előhívják vala a vakot, mondván néki: Bízzál; kelj föl, hív tégedet. Az pedig felső ruháját ledobván, és felkelvén, Jézushoz méne. És felelvén Jézus, monda néki: Mit akarsz, hogy cselekedjem veled? A vak pedig monda néki: Mester, hogy lássak. Jézus pedig monda néki: Eredj el, a te hited megtartott téged. És azonnal megjött a szemevilága, és követi vala Jézust az úton.” Mk 10,46–52.

56

„Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat...”

ti éjszakán az előadók hosszas vitát folytattak az ún. „látásbeli különbségekről” .

A „látás” a korabeli val ásos megújulási mozgalmak nyelvének egy sajátos fogalma volt, a prófétaságra utalva Istentől nyert felismeréseket értettek alatta, ugyanakkor jelentése a profán „szubjektív vélemény” tartalmát is hordozta. Kiválóan alkalmas volt tehát arra, hogy a szakrálisra hivatkozva val ási köntösbe öltöztessen privát

véleményeket. Bereczky e megbeszélést summázva azt írja: „rájöttünk, hogy nem

»látásbeli különbségek« hanem látás és vakság mérkőznek egymással s ha a vak azt mondja, hogy lát, akkor a bűne megmarad.” 17 Bereczky itt összeköti a látás profán és szakrális jelentéssíkjait, s azt mondja, hogy aki mást lát, az lényegében nem lát, az bűnös. A látás arra irányul, hogy „elfogadjuk-e valamennyien Isten ítéletét íté-

letnek”. A két szó dőlt betűs kiemelése Bereczkytől származik, s gondolkodásának két fontos fókuszpontjára irányítja a figyelmet. Egyrészt szerinte „vitathatatlan tény, hogy egymással összetartozunk. Nem lehet külön egyéni megtéréssel elintézni az életünket...” 18 Bereczky itt a kollektív felelősségvál alást, közös sors alá rekesztettséget hangsúlyozza – visszatérő eleme prédikációinak az, hogy Isten most nem

egyénként, hanem csakis közösségként szólít meg bennünket – s ezt a kollektív

logikát alkalmazva azt írja, hogy mielőtt bármilyen segítséget kérnénk Istentől,

„kérjünk először tőle látást” 19. Erre a sorrendre és a kollektív felelősségre hivatkozva pedig leértékeli az egyéni hittapasztalatokat. Ezért beszél már korábban is,

„Velünk van-e az Isten?” című írásában „megvetéssel a hívők hálaadásáról, szabadulás-élményeiről, gondviselés-csodáiról, mert keresztyén mezbe öltöztetett önzést, keresztyén mezbe öltöztetett felelőtlenséget, és szeretetlenséget...” 20 érez mögötte.

Az egyéni megtapasztalások számára nem jelentenek többet, mint a hívők – s a

konzekvensen immár pejoratív értelemben vett – „kegyesek” önmagukkal valló

könnyű megbékélését, látszat-bűnbánatát, az Isten ítélő keze alóli kibújás jeleit,

vagyis azt, hogy még mindig vakok, mert képtelenek felfedezni azt, hogy Isten

kollektív szinten tartja csak megoldhatónak a helyzetet. Ebből következik, hogy

– mint a „A vakság ítélete” című írásában fogalmaz – „a vakság bűn és bűnhődés egyszerre.” 21 Először ez alól az ítélet alól kell megszabadulni, ami nem megy más-képp, mint az Isten folyamatos ítéletének felismerésével. „Nincsen tegnap, ma és holnap, hanem a tegnap van ma és a holnap is készül ma” 22, vagyis a múlt megíté-

léséhez hozzá tartoznak a jelen problémái, így például a fogság és az elhurcoltak

kérdése. Az ítélet alól kibújók számára ezek a problémák folyton panaszra ad-

nak okot, és azért imádkoznak, hogy segítsen rajtuk Isten. Ezért azonban nem

szabad imádkozni, mert ez bűn, mégpedig a vakságból, Isten ítéletének fel nem

17 Bereczky: i.m., 143.

18 Uo, 144.

19 Uo.

20 Bereczky: i.m., 128.

21 Bereczky: i.m., 139.

22 Bereczky: i.m., 143–144.

57

Nagy Károly Zsolt, PhD

ismeréséből következő bűn. Amikor ugyanis ezek az emberek imádkozva vala-

mi jót akarnak, akkor valójában nem jót, hanem mást akarnak, mint az Isten.

Pedig – mint a „Valóban ítélet?” című szövegben írja – „nem szabad »jót« akar-ni, amikor Isten »rosszat« akar. Aki akarja, értse félre.” 23 Más „jó” pedig nincsen, csak a megalázkodás, a minket verő Istenhez megtérés, és csak ennek az engedelmességnek az útján érhető el a szabadulás a foglyok számára. Bereczky sze-

rint ez az egyetlen dolog, amit tehetünk, és a látás az egyetlen, amit kérhetünk,

hiszen egyébként sincsen semmi jogunk arra, hogy mást – segítséget – kérjünk

tőle. Majd ha akarja, s úgy, ahogyan akarja, megmutatja a szabadulást, ám „a bűn-bánat ruhájába öltözködött panasz és lázongás nem fogja Istent megtéveszteni.” 24

Az ébredés felől érkező Bereczky gondolkodásából itt már hiányzik az ébredés

egyik legfontosabb üzenete, a feloldozás. A klasszikus evangélizációs gondolkodás

– ahogy a Bírák könyve gondolatmenete is – feloldozással zárul, vagyis a bűnbá-

nat és megtérés útja elvezet a szabaduláshoz. Annak, hogy Bereczky szakít ezzel a

gondolkodással és elveszi, vagy legalábbis a messze jövendőbe helyezi a „szabadu-lást” , a legsúlyosabb következménye az, hogy jóllehet ezt tartja az egyetlen lehetséges útnak, elveszi a megtérőktől a reménységet, és passzivitásra kárhoztatja őket.

A Sárospataki Igehirdető 1946. július–augusztusi számában jelent meg Szabó

Lajos25 taktaszadai lelkész „Hozd vissza a mi foglyainkat!” című prédikációja, mely Bereczkyvel radikálisan ellentétes ál áspontot fogalmaz meg. Szerinte a foglyok

szabadulásáért tennünk kel , s a legtöbb, amit tehetünk az, hogy „élő reménnyel és bizonyos hittel” szent sürgetéssel és forró óhajtozással fordulunk Istenhez. Majd 23 Bereczky: i.m., 150.

24 Bereczky: i.m., 145.

25 Szabó Lajos (1908–1996): Losoncon született, iskoláit Sárospatakon végzi, itt szerez lelkészi diplomát is. Segédlelkészi szolgálatát 1930-ban Putnokon kezdte. 1933-ban bodrogközi missziói lelkésznek nevezték ki. 1935-ben jelent meg első országos visszhangot kiváltó munkája az Anti-krisztus a Tiszánál, amelyben bodrogközi munkáját és az ennek során megismert nyomorúságos ál apotokat mutatta be. Ettől kezdve folyamatosan jelentek meg írásai az országos református sajtóban. 1938-ban az Országos Református Szeretetszövetség lelkésze lett, ahol országos utazótitkári feladatokat látott el. E munkájához és írásaihoz kapcsolódóan még ugyanebben az évben a Belügyminisztériumtól megbízást kapott Hajdú-Bihar megyében szociális tanácsadói feladatok el átására. 1940-ben védte meg az egyháztörténet tárgykörében benyújtott doktori értekezését a debreceni Tisza István Tudományegyetem Teológiai Karán. A következő évben Sárospatakon ma-gántanári vizsgát tett. 1942-től kassai lelkész, azonban mint 1938 után beköltözőt, teljes vagyonelkobzás mellett kiutasították Csehszlovákiából. Hazatérve előbb rövid ideig vajdácskai, majd taktaszadai lelkész. 1950/51-ben, Marton János nyugdíjba vonulása után, Makkai Lászlóval együtt felkérést kapott az egyháztörténeti stúdiumok vezetésére a sárospataki teológián. Ezt a feladatot azonban a teológia megszüntetése miatt csupán egy évig tudta el átni. 1956-ban és azután vál alt tudatos szókimondása miatt a Kádár-rendszerben végképp nem nyílt lehetősége magasabb egyházi ál ások betöltésére. Élete utolsó éveiben az újraindult sárospataki teológián ismét az egyház-történet tanára lett. (L. Baráth Béla: Szubjektív egyháztörténelem, Zempléni Múzsa, II. évfolyam, 2002/2, 85–88.)

58

„Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat...”

felteszi a kérdést: „de vajjon van-e joga a hívőnek ahhoz, hogy ilyen szent sürgetéssel forduljon az ő Istenéhez? Hátha megérdemelt büntetés az rajtunk, hogy a miéink

fogságban sínylődnek, hátha a mi bűneinkért van rajtuk az, hogy tőlünk elszakíttattak, hátha az ítélet idejét előre elhatározó Isten nem hozza vissza őket úgysem addig, amíg az ítélet ideje el nem múlik teljesen?” 26 Szabó ezeket az egyértelműen Be-reczkyre utaló kérdéseket több bibliai példára hivatkozva úgy válaszolja meg, hogy

a kegyelmes Istenre utalja a hívő embert. Felidézi többek közt a Krisztussal együtt

szenvedő latort, „akinek semmi joga nem volt, és mégis mert kérni, még az ítélet alatt üdvösséget.” 27 Szabó Bereczkyvel szemben konzekvensen az Újszövetség példáira hivatkozik, legfőképp Jézusra, akin mint közbenjárón keresztül kérhet az Újszö-

vetség népe, az Egyház Istentől mindent.

Ez a szemléletbeli különbség különösen jól tetten érhető, ha a vak Bartimeus

elbeszélésének alternatív olvasatát vizsgáljuk meg. Barcza József28 dögei lelkész

a Sárospataki Igehirdető 1947. júniusi számában megjelent prédikációjában

számos ponton egyetért Bereczkyvel. Ő is azt írja, hogy „amikor Isten vakok-

ból látókká tesz bennünket, akkor meglátjuk Őt a ma eseményei mögött is és há-

lát adunk azért, hogy még nincsen végünk. Meglátjuk a dolgok és az események

összefüggését, felismerjük az ok és az okozat törvényét és fölsóhajtva csak eny-

nyit tudunk mondani: megérdemeltem.” 29 Itt azonban nem áll meg. Szerinte

„a látást nyert ember nem aggodalmaskodik, nem kételkedik, nem él tovább féle-

lemben, rettegésben, hanem rábízza magát arra az Istenre, aki elvette vakságát...” 30

Barcza mondandója itt is közel áll Bereczkyhez, nála azonban az aggodalmasko-

dástól való megszabadulás a látás következménye, míg Bereczkynél a panaszko-

dástól való megszabadulás a bűnbánat része, vagyis a látás feltétele. A legnagyobb

különbség a két értelmezés között az, hogy míg Bereczky szerint a látás értelme

26 Szabó Lajos: „Hozd vissza a mi foglyainkat!”, Sárospataki igehirdető, I. évfolyam, 1946/3–4, 16.

27 Szabó: i.m., 17.

28 Barcza József (1932–2004) Kunszentmártonban született református lelkészcsaládban. Érettségit Patakon tett 1951-ben, és az ottani Teológiai Akadémiára iratkozott be, de az már politikai intézkedések következtében nem nyithatta meg a tanévet. Teológiai tanulmányait Debrecenben végezte, ahol Török István professzor tanítványai közé tartozott. Első lelkészképesítő vizsgáját (1956) követően Dögén volt segédlelkész, majd Sárospatakra került. A Kollégium diktatórikus lefejezése után egyházi kézben maradt Tudományos Gyűjtemények Nagykönyvtárának munkatársa lett. Az edelényi egyházközség meghívta lelkipásztornak 1966-ban, ahol 1975-ig szolgált. Makkai László professzor révén kerül Debrecenbe, ahol a Közép-keleteurópai Reformáció-történet Kutató In-tézetet vezette. 1995–1996-ban a Tiszántúli Református Egyházkerület Levéltárának igazgatója, 1994-től nyugalomba vonulásáig, 1998-ig a Sárospataki Református Teológiai Akadémia Egyháztörténeti Tanszékének vezetője. (L. Kozák Péter: Barcza József, http://nevpont.hu/view/2612, 2017. január 17.) Kósa László kutatásai szerint 1968-ban az ál ambiztonsági szervezet beszervezte, ám 1970-ben a „munkát megtagadta” (Kósa László: Az ál ambiztonsági szervezet hálózata a református egyházban a diktatúra idején, Théma, XII. évfolyam, 2010/1–2, 16.).

29 Barcza József: Mester, hogy lássak, Sárospataki Igehirdető, II. évfolyam, 1947/6, 54.

30 Uo.

59

Nagy Károly Zsolt, PhD

az ítélet elfogadása, a beletörődés és a lázadozás nélküli elhordozás fontosságá-

nak felismerése, addig Barcza érvelése szerint a vakságból való szabadulás kötelez:

„minket is kötelez a megnyert látás. (...) Bizonyságot kell tennünk arról, akitől a látást nyertük, akármennyire »időszerűtlennek«, »népszerűtlennek«, vagy »kocká-

zatosnak« is látszik ez. Ne szégyel jük azért Krisztus evangéliumát 1947-ben sem...” 31

Míg tehát Bereczky 1947-ben egyre erősebben és radikálisabban a befelé

fordulást és megalázkodást hirdeti, s tulajdonképpen azt próbálja elérni, hogy a

reformátusság identitása több fontos elemét is feladja, addig a Sárospataki Ige-

hirdető ezzel épp ellenkezőleg a hívők aktivitását szorgalmazza. Ezt fogalmaz-

za majd meg 1948 szeptemberében, a lap egyik utolsó számában egészen egy-

értelműen Pap Béla32, aki szerint „...a múlttal való leszámolás még nem a cél.

A bűnbánat az első, de nem a befejező lépés. Nem arra való, hogy ebben minden

energiánkat felemésszük s minden többre való igyekezetünket kiéljük. (...) a jövő

nagyobb mint a múlt! A tegnappal, a testben való bizakodás minden hazugságá-

val és hiábavalóságával éppen azért kell leszámolnunk, hogy tekintetünket egészen a jövendőre függeszthessük, erőinket maradék nélkül az előttünk való feladatokra összpontosíthatjuk.” 33

1948 novemberében a Sárospataki Igehirdető, számos más egyházi médium-

mal együtt megszűnt. Az utolsó szám példányai még eljutottak az előfizetőkhöz.

A lap által megvalósított közvetítő diszkurzív funkciók csatornái a református

egyházi nyilvánosságban jelentősen beszűkültek, illetve átrendeződtek. A Sáros-

pataki Igehirdető igehirdetői, azok a lelkészek, akik a megjelent prédikációkat az

31 Uo., 55.

32 Pap Béla (Gyalu, 1907. január 23. – valahol a Bakonyban, 1957. augusztus 10.) református lelkipásztor, publicista. 1919-ben költözött át családjával Erdélyből Budapestre. 1925-től a Budapesti Református Teológiai Akadémia hallgatója, párhuzamosan a pesti egyetem Bölcsészkarán magyar-latin szakon, és a Tanárképző Intézetben is tanul. Két évet töltött Amerikában. Lancasterben és Pittsburgben Bachelor of Divinity és Master of Theology diplomákat szerzett. 1931-ben bekapcsolódott az SDG szövetség munkájába, aminek előbb elnöke, majd utazó lelkésze, végül 1933-ban főtitkára lett. 1933 nyarán az Országos Református Szeretetszövetség utazó titkárának, majd átmi-nősítve missziói lelkészének nevezik ki. 1937-ig dolgozott ebben a munkakörben. Folyamatosan publikált a Református Diákmozgalomban, az Új Magyarságban, mint felelős szerkesztő. 1935-ben alapította a Magyar Út című lapot. Ennek főszerkesztője, majd tulajdonosa lett a lap 1944-es betiltásáig. 1938-tól váci, 1942-től karcagi lelkész. A „szövetkezetesítés” idején beadvánnyal fordult az Egyetemes Konventhez, melyben kérte az egyház közbelépését. 1947-től a Zsinat tagja, kerületi missziói előadó és egyházmegyei jegyző; 1948-tól az Országos Református Presbiteri Szövetség főtitkára. 1950-től a Zsinati Tanács póttagja lett. 1951-ben szembefordul az egyházi vezetéssel. Az ÁVH 1951. november 27-én Szolnokra, majd Budapestre hurcolta. Koncepciós perben négy és fél évi börtönbüntetésre és teljes vagyonelkobzásra ítélték. A váci fegyházból 1956. május 15-én szabadult, de egyházi munkáját nem folytathatta. 1956-ban a forradalom alatt többször szóba került, hogy egyházi vezető tisztségre kérik föl. 1957. augusztus 10-én a Bakonyban kirándult, és máig tisztázatlan körülmények között, nyomtalanul eltűnt. (L. Kovács Bálint: Pap Béla, a mártírsorsú lelkipásztor (1907–1957), Confessio, XIV. évfolyam, 1990/2, 84–94.)

33 Pap Béla: Egyet cselekszem, Sárospataki igehirdető, III. évfolyam, 1948/8, 64.

60

„Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat...”

itt felvázolt szellemiségben írták, azonban tovább szolgáltak a gyülekezetekben.

Így részesei voltak annak a folyamatnak, melynek során a hallgatás évtizedei alatt,

az itthon maradtak és a hazatérők a fogság és a málenkij robot élményét teológiai,

illetve val ási értelemben is feldolgozták. Ennek a folyamatnak a feltárása és elem-

zése azonban jobbára még előttünk álló feladat.

Irodalomjegyzék

Baráth Béla: Szubjektív egyháztörténelem, Zempléni Múzsa, II. évfolyam, 2002/2, 85–88.

Barcza József: Mester, hogy lássak, Sárospataki Igehirdető, II. évfolyam, 1947/6, 54.

Bereczky Albert: A keskeny út. Igehirdetések, előadások, cikkek, Budapest, Református Egyetemes Konvent Sajtóosztálya, 1953.

Bereczky Albert: Két ítélet között, 1–2. kötet, Budapest, Sylvester Ny., Evangéliumi Meg-

újulás Munkaközössége könyvei, 1947.

Bogárdi Szabó István: Egyházvezetés és teológia a Magyarországi Református Egyházban 1948 és 1989 között, Debrecen, Ethnica, 1995.

Eliade, Mircea: Val ástörténeti értekezés, [ford. Sujtó László], Budapest, Helikon, 2014.

Geertz, Clifford: A val ás mint kulturális rendszer, in Niedermüller Péter (szerk.): Az értelmezés hatalma, Budapest, Századvég–Osiris, Századvég könyvtár Antropoló-

gia, 1994, 63–105.

Gombos Gyula: Szűk esztendők: a magyar kálvinizmus válsága, in Uő: A történelem balján, 2. kötet, Budapest, Püski, 1992, 5–106.

Kiss Réka: Bereczky Albert lelkipásztori, püspöki működése, in Kósa László (szerk.): Reformátusok Budapesten, 2. kötet, Budapest, Argumentum–ELTE BTK Művelődéstör-

téneti Tanszék, 2006, 601–620.

Kovács Bálint: Pap Béla, a mártírsorsú lelkipásztor (1907–1957), Confessio, XIV. évfolyam, 1990/2, 84–94.

Kozák Péter: Barcza József, ttp://nevpont.hu/view/2612, 2017. január 17.

Kósa László: Az ál ambiztonsági szervezet hálózata a református egyházban a diktatúra idején, Théma, XII. évfolyam, 2010/1–2, 1–47.

Pap Béla: Egyet cselekszem, Sárospataki igehirdető, III. évfolyam, 1948/8, 64–65.

Parsons, Talcott: A modern társadalmak rendszere, in Felkai Gábor–Némedi Dénes–

Somlai Péter (szerk.): Olvasókönyv a szociológia történetéhez, 2. kötet, Budapest, Új Mandátum, 2000, 40–61.

Sándor Endre: Darányi Lajos az igehirdető, Sárospataki Református Lapok, XLVIII. évfolyam, 1995/3, 11–12.

Szabó Lajos: „Hozd vissza a mi foglyainkat!”, Sárospataki igehirdető, I. évfolyam, 1946/3–4, 16–17.

61

ZSOLT KÁROLY NAGY, PhD

“Bring back, O Lord, our prisoners...”

Theological reflections on the issue of captivity

Religion mostly performs its social functions accordingly to the conceptual system of its internal language, which is acquired through religious socialization at a whole. This internal language shows denominational particularities and, even more, it is sensitive to historical representation. It changes at times, also changing its encoded meanings.

All communities have particular routines, maintained by the collective identity,

to process social changes and traumatic events. Stil , there are situations, “relative traumas”, where the changes are no longer interpretable through the accustomed

conceptual framework and the regular narratives of identity.

This is how the experiences of WWII, the establishment of the communist

dictatorship, and the closely connected captivity known as the “malenkij robot”

had to be interpreted by the members of the Hungarian Reformed community.

Although the Hungarian Calvinist identity has had many programs to deal with

these kind of situations, there were many alternative variations generated in the

discussed period, in the second half of the 1940’s, that overcame the customary

patterns of action. These seem to be closely linked to the contemporary attempt,

by a more or less clearly defined party of churchmen and theologists, to redefine

the relation between the slowly emerging dictatorship and the Reformed Church.

This party turned against the legitimate leadership first, and also took its place

later. They also changed the image encoded in religious language.

This paper tries to discuss these issues through some of the cases in the inter-

nal communication of the Church, where the reinterpretation of the religious lan-

guage codes occurred. It introduces some of the major opinion leaders, mediators,

and their discourse. It does not wish to discuss here the reflections of deportees or people at risk. Stil , it is based on the effort to, at least, showcase some steps of the change in the traditional identity program. The main individuals of the discussion include bishop Albert Bereczky, the theologists – or, rather, spokesman – of

the “Narrow Way”. His attempts to interpret the communist oppression as God’s

punishment for the sins of the Hungarians became challenged by the authors of

the Journal Sárospataki Igehirdető, mostly students of the Theological Academy

of Sárospatak, who were tutored by pastor Lajos Darányi. The authors of the arti-

cles introduced include Lajos Szabó, pastor of Taktaszada, József Barcza, pastor of

Döge, and Béla Pap, member of the Synod, pastor of Karcag.

62

MURÁDIN JÁNOS KRISTÓF, PhD

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban 1944 és

1953 között – különös tekintettel a reformátusokra

Kevés olyan kedvező időszak volt eddig a magyar történetkutatás számára, mint

az utóbbi két esztendő. A magyar történelem eseménydús évszázadai olyan kerek

évfordulók kereszteződésére adtak lehetőséget, amelyeknek kapcsán napjainkban

egymást érik az ún. emlékévek. Még tart a Szovjetunióba hurcolt politikai foglyok

és kényszermunkások emlékéve, amely a hetven évvel ezelőtti kollektív tragédiát

dolgozza fel, de máris elkezdődött az 1956-os forradalom és szabadságharc hatva-

nadik évfordulója kapcsán meghirdetett emlékév. Ezekhez a nagyszerű kezdemé-

nyezésekhez pedig hozzákapcsolódik a 2017-ben immár ötszáz éves reformáció

nemzetközi emlékéve.

Mindez igen megfelelő körülményeket teremt arra, hogy a történész kiterjedt

kutatásokat folytathasson és különösen jó lehetőséget nyújt a szélesebb összefüg-

gések vizsgálatára, a múlt történéseinek akár interdiszciplináris megközelítéseire

is. Ebből kiindulva, tanulmányomban az 1944–1945-ben szovjet fogságba vetett

erdélyi magyar civilek tragédiáját úgy mutatom be, hogy egyben annak keretében

kitérek az erdélyi magyar református közösség veszteségeire is. Utóbbit elsősor-

ban a nagy múltú kolozsvári Református Kollégium elhurcolt tanárainak és diák-

jainak sorsát górcső alá véve érzékeltetem.

A Kárpát-medence magyarsága egységesen volt elszenvedője a szovjet fog-

ságnak. Nem csak a mai Magyarország területéről vitték el málenkij robotra a

magyar polgári lakosságot, hanem ugyanúgy Kárpátalján, a Felvidéken, a Délvi-

déken és Erdélyben is. Az összesen mintegy 250 000 orosz fogságba esett magyar

civil1 nagy részét ugyan a trianoni határokon belül eső területekről hurcolták el,

de a környező, kisebbségi létben élő magyar közösségek is jelentős veszteségeket

szenvedtek el. Különösen igaz ez elsősorban Kárpátaljára és Erdélyre vonatkozó-

an. A kárpátaljai térségben ugyanis az 1945-ben bekövetkező Szovjetunióhoz való

csatolás előtt, etnikai tisztogatással felérő akció során ritkították meg 1944 őszén, az amúgy is kis létszámú, helyi magyarságot.2 Erdélyben pedig a szovjet hadse-1 Bognár Zalán: Hadifogolytáborok és (hadi)fogolysors a Vörös Hadsereg által megszál t Magyarorszá-

gon 1944–1945, Budapest, Kairosz, 2012, 24.

2 Egyebek mellett lásd erről részletesebben: Dupka György: „Málenkij robot”-ra hurcolás Kárpátaljáról, in Bognár Zalán (főszerk.)–Márkus Beáta (szerk.): „Itt volt a végál omás”. Halálos áldozatokkal járó német- és magyarel enes tevékenységek a Kárpát-medencében 1944–1949, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2015, 67–87.

63

Murádin János Kristóf, PhD

reg nyomában, 1944 szeptember–októberében visszatérni készülő román admi-

nisztráció közreműködésével vetettek fogságba több tízezer magyar civilt, egye-

bek mellett így ál va bosszút román részről a második bécsi döntésért a szovjet

szemszögből is ellenségesnek minősülő, mégis védtelen magyar polgári lakossá-

gon.3 Mivel a kárpátaljai és az erdélyi magyar közösségek keretében a legnagyobb

lélekszámú felekezet a református, a körülmények összejátszása folytán e régiók

református magyarságát tizedelte meg leginkább a szovjet foglyul ejtések sorozata.

Erdélyben az 1944. augusztus 23-i román átál ás után, augusztus 26-án kez-

dődtek meg a hadműveletek.4 A civilek foglyul ejtése pedig még a harcok ideje

alatt, vagy közvetlenül azok véget érése után, razziaszerű akciók keretében zajlott

le. Az akkor még a magyar ál am területét alkotó, 43 492 km2 kiterjedésű Észak-

Erdélyben5 két teljes hónapig, 1944. október 25-éig tartott a frontátvonulás.6

A magyar polgári lakosság tömeges elhurcolása is e két hónap alatt ment vég-

be, elsősorban azokban a térségekben, ahol jelentősebb katonai ellenál ás bon-

takozott ki az előrenyomuló szovjet és román csapattestekkel szemben. Így a

magyar civilek legnagyobb tömegű fogságba ejtésére a szalárd-palotailvai, illetve

a görgényüvegcsűri feltartóztató harcok, valamint a tordai csata után, azok kör-

zetében került sor.7 Növelte a veszteségeket, hogy a második bécsi döntés után

mintegy 200 000 magyar menekült, vagy telepedett át a Romániánál maradt Dél-

Erdélyből a magyar ál amhoz visszacsatolt Észak-Erdélybe.8 Így a harcok során

elfoglalt észak-erdélyi területen ekkor igen jelentős, mintegy 1 580 000 fős ma-

gyar közösség élt,9 akik közül legalább 20 000, de inkább valamivel több ember

3 Murádin János Kristóf: „A magyarokat meg kell büntetni!” Elmondhatatlan történet. Erdélyi magyarok és németek deportálása a Szovjetunióba, 1944–1953, Rubicon, XXVII. évfolyam, 2016/5–6, (294-295.), 54–56.

4 Az 1944. őszi erdélyi hadműveletek kezdeti napja vitatott, a források egy része augusztus 24-re, mások 25-re, vagy 26-ra teszik. A szerző ez utóbbit tekinti hitelesnek. L. erről részletesen: Ravasz István: Erdély ismét hadszíntér 1944. Szovjet–német és román–magyar párhuzamos háború Magyarországon, Budapest, Petit Real, 2002, 78–82.

5 Thirring Lajos: A visszacsatolt keleti terület. Terület és népesség, Magyar Statisztikai Szemle, XVIII.

évfolyam, 1940/8–9, 663.

6 Illésfalvi Péter–Szabó Péter–Számvéber Norbert: Erdély a hadak útján 1940–1944, [Nagykovácsi], Puedlo, [2005], 163–164.

7 L.erről bővebben: Murádin János Kristóf: Erdélyi magyarok a Szovjetunió kényszermunkatáboraiban, in Egyed Emese–Pakó László (szerk.): Certamen III. Előadások a Magyar Tudomány Napján az Erdélyi Múzeum-Egyesület I. szakosztályában, Kolozsvár, Erdélyi Múzeum-Egyesület, 2016, 416–417.

8 L. Balogh Béni–Bárdi Nándor: A dél-erdélyi magyarság jogi és politikai helyzete a második bécsi döntést követően, in Bárdi Nándor–Fedinec Csil a–Szarka László (szerk.): Kisebbségi magyar kö-

zösségek a 20. században, Budapest, Gondolat–MTA Kisebbségkutató Intézet, 2008, 162.

9 Az 1941. januári magyar népszámlálás adatai szerint összesen 1 380 506 magyar nemzetiségű lakos élt a visszacsatolt észak-erdélyi területeken. L. erről: Fogarasi Zoltán: A népesség anyanyelvi, nemzetiségi és val ási megoszlása törvényhatóságonkint 1941-ben, Magyar Statisztikai Szemle, XXII.

64

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

került szovjet fogságba.10 Az elhurcoltak ugyan csak kb. 1,5%-át alkották a teljes

erdélyi magyarságnak, mégis, mivel elsősorban fiatal fiúk és férfiak voltak,11 elvi-

telük a későbbiekben érezhető demográfiai veszteséget okozott a kisebbségi ma-

gyar közösségnek. Mindehhez pedig még hozzá kell tenni az erdélyi harcok során

mintegy 20 000 szovjet fogságba esett magyar honvédet,12 akiknek jelentős része

erdélyi, elsősorban székelyföldi, kolozsvári, nagyváradi és nagykárolyi származású

volt, hiszen az Erdélyben harcoló magyar 2. hadsereg és a székely határvédelmi

alakulatok toborzási körzete túlnyomórészt ezekre a vidékekre terjedt ki.13

A hadifoglyokkal együtt már legalább 40 000 Szovjetunióba hurcolt erdélyi

magyar fogolyról lehet beszélni. De a végleges szám még ennél is nagyobb, ugyanis

1945 januárjában, egy második nagy elhurcolási hul ám keretében, újabb mintegy

5–10 000 magyar identitású erdélyi ember került a szovjet GUPVI lágerrendsze-

rébe. Azokról a jórészt elmagyarosodott szatmári svábokról van szó, akiket német

származásuk miatt, a kollektív bűnösséggel vádolt és egyszerűen csak „fasisztá-

nak” tekintett erdélyi szász és sváb lakosság deportálásakor, 1945. január 10. és 16. között, jól szervezett, átfogó akció keretében internáltak és kényszermunkára

a Szovjetunióba deportáltak. A szovjet lágerekbe kiszállított mintegy 70–90 000

német14 jelentős részét, kb. 8–12%-át alkották a Szatmárnémetiből, Nagyváradról,

Margittáról, Nagykárolyról, Tasnádról,15 illetve az e partiumi városok közelében

lévő falvakból elhurcolt magyarok. Velük együtt már mintegy 50 000-re rúg a má-

évfolyam, 1944/1–3, 4. A mintegy 200 000 Dél-Erdélyből átmenekülő magyarral együtt, 1944-re kb. 1 580 000 főre növekedett a magyar nemzetiségű lakosok száma Észak-Erdélyben.

10 Murádin János Kristóf: Az erdélyi magyar és német civil lakosság „málenykij robot”-ra hurcolása 1944–1945-ben, in Dupka György–Zubánics László (szerk.): „Ezer fogoly küldi imáját az égbe…

Mi Atyánk, Úristen, segíts haza minket!...” Internálás és genocídium a Kárpát-medence régióiban.

Internálás és deportálás, szovjetel enes személyek begyűjtése, megtorlás Kárpátalján. Nemzetközi emlékkonferencia a GULAG-GUPVI Emlékév alkalmából a Szolyvai Emlékparkbizottság és a Kár-pátaljai Művelődési Intézet szervezésében (Beregszász, 2015. november 20.) A konferencia anyagai, Ungvár–Budapest, Kárpátaljai Magyar Művelődési Intézet–Intermix, Kárpátaljai Magyar Könyvek 252. , 2016. 21.

11 Egyebek mellett l. erről részletesebben: Murádin János Kristóf: Kolozsváriak keresztútja az Urálban 1944-ben, Rubicon, XV. évfolyam, 2005/2–3, (152-153.), 118–119.

12 Pontos adatok híján az Észak-Erdélyben szovjet fogságba esett honvédek számára vonatkozó-

an csak becsléseink lehetnek. A 20 000 fős hadifogoly létszám reális lehet a rendelkezésre álló, szórványos adatokat figyelembe véve. Ezekről l. részletesebben: Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatás Könyvek, 2006, 24–25.; Bognár: i.m., 41–42.

13 Illésfalvi–Szabó–Számvéber: i.m., 94, 162.

14 A Szovjetunióba deportált romániai németek pontos száma ismeretlen. A különböző becslésekről l. bővebben: Rusnac, Mircea: Deportarea germanilor în Uniunea Sovietică (1945). Cu referire specială la Banat, http://www.banaterra.eu/romana/files/rusnac_mircea_deportarea_germanilor.

pdf, 2017. január 8.

15 Az 1945 januári tasnádi deportálásokról l. bővebben: Pék Sándor: A tasnádi római katolikus plé-

bánia 20. századi története, Ál amvizsga-dolgozat. Kolozsvár, Babeş-Bolyai Tudományegyetem, Római Katolikus Teológia Kar, Kézirat, 2012, 64–68, 99–116.

65

Murádin János Kristóf, PhD

sodik világháború végén szovjet lágervilágba kerülő erdélyi magyarok összesített

száma. Ez pedig a teljes akkori erdélyi magyarságnak már legalább 3%-át teszi ki.

Súlyosbítja a veszteséget, hogy az 1945 januárjában, német származásuk alapján

internáltak – s így a velük együtt elhurcolt magyarok – között nem csak férfiak,

hanem nagy számban fiatal nők is voltak.16 Sokszor egész családokat vittek el,17

ami nem csak a romániai német lakosság megroppanásához, de a németek által

nagyszámban lakott partiumi térségekben, az ott élő magyarság jelentős mértékű

megfogyatkozásához is vezetett.

A foglyul ejtések természetesen nem voltak tekintettel a felekezeti hovatarto-

zásra, hiszen a döntő az etnikai identitás volt. Ezért a magyar voltuk miatt, válo-

gatás nélkül elhurcolt emberek tömege nagyjából tükrözte az erdélyi magyarság

felekezeti megoszlását. Eszerint az 1944 szeptember–októberében fogságba vetett

magyarok több mint fele, legalább 10 000, de inkább 11 000 ember református

lehetett. Mintegy 1000-re tehető a Háromszéken 1944. szeptember elején foglyul

ejtett magyar reformátusok száma. A Maros völgyében, szeptember második felé-

ben elfogottak között pedig legalább 2000 magyar református volt. A tordai csatát

követően, 1944. október 6-a és 10-e között Tordáról elhurcolt több mint 700,18 és

a környékbeli falvakból összeszedett kb. 200–300 ember19 közül minden ötödik,

megközelítőleg 200 fő volt református.

Az 1944. őszi foglyul ejtési razziák közül kiemelkedik a Kolozsváron 1944.

október 12. és 15. között, alig négy nap alatt lezajlott akció, melynek keretében

5000 magyar embert ejtettek fogságba a szovjet járőrök a városban.20 Többségük

– ahogy akkor a kolozsvári teljes magyar lakosság is – református volt. A Ko-

lozsvár környéki falvakból elhurcolt megközelítőleg 1000 emberrel21 együtt az itt

fogságba esettek mintegy 60%-a, kb. 3400 fő lehetett református.

Az észak-erdélyi magyar–német utóvédharcok során, 1944. október 11. és 25.

között Bonchida és Dés körzetében, Szeretfalva és Beszterce vidékén, valamint

Varsolcon, Szilágysomlyón, Szilágynagyfaluban, Sarmaságon, Nagysomkúton,

16 L. erről a szovjet Ál ami Honvédelmi Bizottság 1944. december 16-án kiadott, a németek deportálásának megkezdését elrendelő 7161. sz. határozatának szövegét, in Polian, Pavel: Against Their Will: The History and Geography of Forced Migrations in the USSR, Budapest–New York, CEU

Press, 2004, 250.

17 Egyebek mellett l. erről a Benkő Levente által készített interjút Bonţoiné Brenner Agneth Teresia (sz. 1920), egykori német elhurcolttal, Kőhalom, 2001. február. Benkő Levente tulajdonában.

18 Papp Annamária: Szögesdrót, Sepsiszentgyörgy, Háromszék, 2001, 156.

19 A Torda környéki fogolyszedésekről egyebek mellett l. a szerző által készített interjút Kiss László (sz. 1923. március 1.) egykori elhurcolttal, Tordaszentmihály, 2016. október 22. A szerző tulajdonában.

20 Murádin János Kristóf: Ungarische Zivilisten von Klausenburg in sowjetische Gefangenschaft 1944–1949, West Bohemian Historical Review, VI, 2016/1, 81.

21 A szerző által készített interjú id. Dáné Tiborral (1923–2006), az egykori foglyok kártérítési igény-lését összeállító kolozsvári jogásszal, Kolozsvár 2004. április 6. A szerző tulajdonában.

66

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

és Nagybánya környékén összefogdosott mintegy 6000 magyar civil férfi22 nagy

többsége, legalább 4000 ember tartozott a református hitfelekezethez. Igaz ugyan,

hogy az 1945 januárjában, német származásuk okán deportált partiumi magya-

rok nagy része római katolikus volt, mégis mintegy harmaduk, legalább 3000 fő a

magyar reformátusság soraiból került ki.

Összességében tehát elmondható, hogy Erdélyben, 1944–1945-ben, két hul ám-

ban, kb. 13–14 000 magyar református civil került szovjet fogságba. Ők az akkori

teljes erdélyi magyar református közösség mintegy 840 000 főt számláló tagságá-

nak23 nem egészen 2%-át tették ki. Az erdélyi harcok során a fronton szovjet hadi-

fogságba esett erdélyi magyar honvédeknek is majdnem fele, kb. 10 000 fő lehetett

református. Az elhurcolt civilekkel együtt így már 24 000-re duzzadt, szovjet fog-

ságban sínylődő tömeg az erdélyi magyar reformátusság megközelítőleg 3%-át adta.

Katonák és civilek között – további sorsukat illetően – nem volt különbség,

hiszen Moszkva egységesen hadifoglyoknak tekintette őket.24 Ezért mindegyikük

a szovjet GUPVI (Hadifogoly- és Internáltügyi Főparancsnokság) táborrendsze-

rébe került. Túlnyomó többségüket előbb Délkelet-Európa legnagyobb gyűjtőtá-

borába, Focşani-ba vitték,25 majd ott transzportokba szervezve, a széles nyomtá-

vú orosz vasút szerelvényein jutottak ki a Szovjetunióba. Kutatásaim a civilként

elhurcoltakra korlátozódnak, akik a GUPVI 12 táborába és az azokhoz tartozó

72 altáborba kerültek. Legtöbben az Urál-hegység déli lábainál, Magnyitogorszk,

Cseljabinszk, Asa és Ufa környékén elterülő erdei lágerekbe jutottak. Néhány fog-

lyot az Azovi-tenger melletti Taganrogba irányítottak. Másokat ukrajnai mun-

katáborokba, elsősorban Nyikolajevbe vagy a Donyeck-medence szénbányáiba

szállítottak. De volt olyan, aki a Krím-félsziget nagy kikötővárosai Szevasztopol,

Szimferopol, vagy Feodoszija munkatáboraiba került.26

Az elhurcoltak hozzátartozói mindent megtettek a foglyok szabadonbocsájtá-

sáért. Több elvetélt kísérlet után, kolozsvári magyar anyák, hitvesek és árván

maradt gyermekek egy csoportja a református egyházhoz fordult segítségért.

Szeretteik mielőbbi szabadon bocsátása érdekében, Vásárhelyi János kolozsvári re-

formátus püspököt kérték fel közbenjárásra. Meghatóan őszinte sorokban fejezték

22 Murádin János Kristóf: „Málenkij robot”-ra hurcolás a Romániához csatolt részekről, in Bognár Zalán (főszerk.)–Márkus Beáta (szerk.): „Itt volt a végál omás”. Halálos áldozatokkal járó német-

és magyarel enes tevékenységek a Kárpát-medencében 1944–1949, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2015, 88–89.

23 Az erdélyi magyar reformátusok száma az 1941-es magyar- és román népszámlálási adatokból származik. L. erről: Fogarasi: i. m., 16.

24 Murádin János Kristóf: Elhallgatott múlt. Kolozsvári civilek a GULAG-on, in Kovács Csongor–

Székely Ibolya–Székely Tünde (szerk.): RODOSZ Konferenciakötet 2009, Kolozsvár, Romániai Magyar Doktorandusok és Fiatal Kutatók Szövetsége (RODOSZ)–Clear Vision, 2009, 305.

25 A szerző által készített interjú Varga Márton (1926–2005) egykori kolozsvári elhurcolttal, Kolozsvár, 2004. április 16. A szerző tulajdonában.

26 Murádin: „A magyarokat meg kell büntetni!” i. m., 57.

67

Murádin János Kristóf, PhD

ki hónapok óta tartó, szomorú helyzetüket, 1945. március 2-i keltezésű levelükben:

„ A mi fájó lelkünk, szívünk régóta megérezte és tudja, hogy minő sorsban szen-

vednek a szerencsétlenek, de ha sírva, jajgatva, kétségbeesve valahol felszólaltunk 7. kép

Kolozsvári magyar anyák, hitvesek és árván maradt gyermekek segélykérő levele Vásárhelyi János református püspökhöz (1945. március 2.)

68

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

érdekükben, vagy panaszkodtunk, elhal gattattak bennünket azzal, hogy: »nincse-

nek rossz sorban, vagy pedig jönnek már haza« stb. ”27 A püspök azonban mit sem tehetett értük.

8. kép

Kolozsvári magyar anyák, hitvesek és árván maradt gyermekek segélykérő levele Vásárhelyi János református püspökhöz (1945. március 2.)

27 Erdélyi Református Egyházkerület Központi Gyűjtőlevéltára. Erdélyi Református Egyházkerület Püspöki Hivatalának levéltára. Kolozsvár. 1945/147.

69

Murádin János Kristóf, PhD

A szovjet táborvilágba kiszállított foglyok nagyon nehéz körülmények közé ke-

rültek. Az addig ismeretlen, szélsőséges klimatikus viszonyok, a civileket végsőkig

legyengítő, folytonos nehéz fizikai munka (vasútépítés, hídépítés, fakitermelés, bá-

nyakitermelés stb.),28 az ál andó alultápláltság, sőt néhol már-már krónikussá váló

élelmiszerhiány,29 illetve a járványos betegségek sorozata30 nagy számú fogoly életét követelte. Az átlagosan négy évig, de egyes esetekben akár kilenc évig is tartó fogság ideje alatt a civil foglyok legalább harmada esett áldozatul. Az 1944 szeptem-

ber–októberében elhurcolt 10–11 000 erdélyi magyar református közül kb. 3500–

4000 ember, az 1945 januárjában deportált mintegy 3000 református közül pedig

megközelítőleg 1000 pusztult el a szovjet fogságban. Az összességében maximum

10 000 főre becsülhető erdélyi magyar civil

áldozatok számának tehát hozzávetőlegesen

felét a reformátusok tették ki.

A számadatok azonban nem tükrözhetik

a teljes veszteség mértékét, hiszen amellett,

hogy tömegek pusztulásáról volt szó, az er-

délyi magyarság, és azon belül a református

felekezetű közösség számos közéleti szemé-

lyisége, a vezető értelmiségi réteg színe-java

veszett oda. Az 1940 és 1944 közötti időszak-

ban Észak-Erdély politikai és egyházi életé-

ben jelentős szerepet vál aló helyi magyar

értelmiségiek közül sokak neve került fel a

Bukarestben összeállított „legveszélyesebb

magyar fasiszta elemek” listájára.31 Ennek

alapján pedig őket – gyakran helyi román

lakosok segítségével32 – névszerint kutatták

9. kép

László Dezső 1940-ben, négy évvel

szovjetfogságba ejtése előtt

28 A foglyokkal végeztetett munkákról egyebek mellett l. bővebben: Zsigmond József: Apám nyomán Szibériában. Az én háborúm és fogságom történetéből 1944–1948, Marosvásárhely, Mentor, 2002, 131.; Szabó Zsigmond: Hol vagy iskolám? in Remény füzetek, 1998, 28.; Vincze Sándor: Pokoljá-

rás, Szabadság, III. évfolyam, 1991/18. (1991. január 29.), 3.

29 L. erről bővebben: Fleischhacker, Hedwig: Die Deutsche Kriegsgefangenen in der Sowietunion.

Der Faktor Hunger, in Zur Geschichte der Deutschen Kriegsgefangenen des Zweiten Weltkrieges, III.

kötet, München, 1965, XXX-XXXI.

30 A különböző táborbeli betegségekről, többek között l.: Szabó György: Kolozsvári deportáltak az Uralban, Kolozsvár, Komp-Press–Korunk Baráti Társaság, 1994, 68, 73.; Zsigmond: i. m., 47–48, 56, 72, 81.; Papp: i. m., 41.

31 A hírhedt névlista létezéséről lásd: Nagy László: Szovjet felszabadítás, hadifoglyok, munkaszolgá-

lat, Szabadság, XIV. évfolyam, 2002/135. (2002. június 17.), 3.; Nagy Károly: Tanúság, Szabadság, XXVI. évfolyam, 2014/234. (2014. október 10.), 3.

32 Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára XIX-J-1-a, 61. doboz, IV-138. csomó. 40.821/Bé.

Csutak Béla 1945. október 10-i levele dálnoki Miklós Béla miniszterelnökhöz.

70

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

fel a szovjet járőrök. A legtöbb magyar értelmiségit a harc nélkül 1944. október

11-én birtokba vett Kolozsvárról33 hurcolták el. A foglyul ejtett református val ású értelmiségiek között sok egyházi személy volt. László Dezső, az 1940 és 1944 között

működő Erdélyi Párt egyik vezető politikusa, országgyűlési képviselő egyben a hí-

res Farkas utcai református templom lelkésze volt, és az esperesi hivatalt is el átta.

Nagy András egyházi író, szerkesztő, a kolozsvári Protestáns Teológiai Intézet

Református Karának későbbi dékánja ugyancsak lelkipásztori szolgálatot látott el

Kolozsváron. Különös módon szabadultak mindketten a fogságból és térhettek

vissza családjukhoz. A kolozsvári törvényszék épületében ugyanis – ahova az ösz-

szes a városban foglyul ejtett embert összegyűjtötték – az első kihallgatáskor nyíl-

tan vál alták lelkészi mivoltukat.34 Több társuk úgy vélte, hogy az alapvetően ate-

ista szovjet rendszer elsősorban az egyházi személyek elhurcolására, vagy éppen

elpusztítására törekszik, ezért félelmükben nem vallották be azt, hogy lelkipász-

torok. Őket, többezer sorstársukkal együtt, a szovjet munkatáborokba hurcolták,

amelyeknek poklát többségük nem élte túl. Így lett a szovjet táborvilág áldozata az

1944-ben alig 25 éves Petri József kolozsvári református segédlelkész és a Refor-

mátus Kollégium több lelkész tanára is.35

A nagy hírű kolozsvári egyházi tanintézet hatalmas véráldozattal adózott a

szovjet fogságnak. Eddigi kutatásaim alapján megál apítható, hogy a kolozsvári

Református Kollégium legalább 10 tanárát és 17 diákját hurcolták el 1944 októbe-

rében az alig pár napos fogolyszedő akció idején. A tanárok közül négyen 1944-

ben is tanítottak a kollégiumban,36 míg hatan az iskola korábbi oktatói voltak.

Legtöbbjüket otthonaikból, a Farkas utcai tanári lakásokból vitték el. A foglyul

ejtett tanárok nagy része, hat oktató elpusztult a fogságban. Az elhurcolás évében

oktatási tevékenységet kifejtők között találjuk Fazakas Gyula német–román sza-

kos helyettes tanárt, aki mindössze 4 hónapig bírta a fogság szörnyű körülményeit

és az Urál-hegységbeli Asa városa melletti fogolytáborban, számos sorstársával

együtt, vérhasjárvány áldozata lett.37 A valamivel idősebb, elhurcolásakor 40 év

körüli dr. Bartalis József matematikatanár, egyben református lelkész, tíz hónapi

fogság után, 1945 augusztusában hunyt el. Magnyitogorszk nagy, központi láge-

réből a belebeji táborba szállították felerősítés végett, azonban a kórházbarakk-

33 Murádin János Kristóf: Az 1944-es frontátvonulás Kolozsváron, in Bögre Zsuzsanna–Keszei András–Ö. Kovács József (szerk.): Az identitások korlátai. Traumák, tabusítások, tapasztalattörté-

netek a II. világháború kezdetétől, Budapest, L’Harmattan, 2012, 43.

34 Cseke Péter (szerk.): László Dezső emlékezete, Kolozsvár, Polis, 2004, 246.

35 A szerző által készített interjú László Ferenc (1930–2009) kolozsvári újságíróval, Kolozsvár, 2003.

február 11. A szerző tulajdonában. (A továbbiakban: László).

36 Román Országos Levéltár Kolozs megyei Igazgatósága. A Kolozsvári Református Kollégium levél-tára. Fond 289. 157. sz., 1/1944. Tanárkari jegyzőkönyv. 1944. december 20.

37 Kolozsvári József (szerk.): Litteris et Pietati Sacrum. Adalékok a Kolozsvári Református Kol égium történetéhez, I. kötet, Kolozsvár, Erdélyi Református Egyházkerület, 2007, 386–388.

71

Murádin János Kristóf, PhD

ban, gyomorsikulás következtében kiszen-

vedett.38 Különösen tragikus volt az alig 35

éves Bodrogi János református lelkipásztor

és egyben a kollégium természetrajz taná-

rának halála, akit a végsőkig legyöngült és

így hasznavehetetlennek tekintett foglyok

csoportjával, több mint egy év fogság után,

1945. október 31-én indítottak haza Belebej

lágerkórházából. Három heti út után, 1945.

november 23-án, egy kötelező fürdés alkal-

mával kapott tüdőgyul adás végzett vele az

ukrajnai Lembergben (ma Lviv).39 A Refor-

mátus Kollégium 1944-ben tanító tanárai

közül így egyedül Kovács Zoltán matema-

tikatanár, igazgatóhelyettes tért haza élve a

szovjet fogságból, 1948-ban.

A Kollégium korábbi oktatói közül a

10. kép

fiatal, alig 31 éves Ádám Zsigmond román

Kovács Zoltán a Kol égium

irodalom szakos tanár, nyelvész, író, műfor-

1943-as tablóján

dító sikeresen megszökött Focşani hatalmas

gyűjtőlágeréből,40 Fejér Miklós és Maklári

Ernő viszont kikerült a Szovjetunióba és

csak 1948-ban, négyévi fogság után térhe-

tett haza. Szerettei viszontlátásának öröme

azonban nem adatott meg az idős dr. Illés

Gyula latin–görög szakos tanárnak, a Kollé-

gium régi oktatójának, aki 1944-ben kolozs-

vári tankerületi főigazgató volt. Szovjetuni-

óbeli halálának sem idejét, sem helyszínét

nem sikerült kideríteni, de valószínűleg

már a lágerbe való kiszállításkor elpusztul-

hatott.41 Ugyanúgy áldozata lett a hírhedt

táborvilágnak, a szerencsétlen módon, a

kolozsvári foglyulejtési akció utolsó nap-

ján, 1944. október 15-én, lakásáról elhurcolt

Finta Zoltán is. Az alig 28 éves, 1940 és 1942

11. kép

Finta Zoltán diákként a Kol égium

1933-as tablóján

38 Uo., 388.

39 Uo., 388.

40 László.

41 Kolozsvári: i. m., 390.

72

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

között a Református Kollégiumban magyar és francia nyelvet tanító helyettes ta-

nár egyike volt az első áldozatoknak. Ismeretlen helyen nyugszik a Szovjetuni-

óban.42 Korábbi kollégiumi tanártársa, Máthé János Magnyitogorszk lágerének

egyik tömegsírjában lelt végső nyugalomra.

Megdöbbentő, mai világunk nézőpontjából már-már felfoghatatlan a nagyon

fiatal, tizenéves diákok elhurcolása. A Református Kollégium 1944 októberében fog-

lyul ejtett diákjainak majdnem fele vált a szovjet kommunista rendszer áldozatává.

Az egyházi tanintézet tíz diákját és hét közvetlenül azelőtti években érettségizett, így még igen fiatal, korábbi diákját ejtették fogságba, akik közül kilencen elpusztultak.

A tíz, 1944-ben még tanulmányait végző, kollégiumi diák közül elfogásuk-

kor néhányan még annyira fiatalok voltak, hogy őket – mint munkavégzésre al-

kalmatlan gyermekeket – maguk az orosz őrök engedték szabadon a focşani-i

gyűjtőlágerből. Így térhetett haza az alig 14 évesen elhurcolt Magyar Tibor és a

16 évesen foglyul ejtett Csorba László 1944 novemberében. Nem volt azonban

ilyen szerencsés az ugyancsak 16 éves korában, az utcán elfogott Bakó József, aki

Focşani lágerében lelte halálát.43 Családjának leírhatatlan fájdalma volt a két Ke-

rekes testvér, Endre és Mihály elhurcolása, akik iskolájukhoz mélységesen ragasz-

kodó diákokként, a fennen hirdetett, Vörös Hadsereg általi „felszabadítás” utáni napokban, egyik reggel iskolába indultak. A nyílt utcán fogták el őket. A 14 éves

Endrét ugyan hazaengedték Focşaniból, 16 éves bátyja, Mihály azonban bekerült

az egyik Szovjetunióba irányított transzportba, és az Urál-hegység valamelyik er-

dei lágerében, vérhasjárványban nyomorultul elpusztult.44

A 18 éves Losonczy István bár túlélte a járványhul ámokat, de fizikailag annyi-

ra megviselték a nélkülözések, hogy három hónapi fogság után, 1945 januárjában

az Urál-beli Salasovában, végelgyengülés következtében elhunyt.45 Egyik sorstár-

sa, az ugyancsak 18 évesen fogságba esett Ercsey Gyula visszaemlékezésében így

írta le barátjának halálát:

„ Beteglátogatni jöttem az OK-sok 46 barakkjába. Olyan tömény a bűz, hogy vág-ni lehetne. Óvatosan araszolok a mocsoktól, füsttől, vizeletgőztől, száradó kapcától bűzös levegőben. […] Az emeletes priccs alsó helyének egyik zúgában, elnyúlva fekszik barátom, Losonczy Pista. Haldoklik, de nincs még tudatában.

Vértelen, fehér ujjai hidegek voltak és erőtlenek. A mennyezet gyér elektromos

fénye az arcára esett, amely már a közelgő halál jegyeit viselte. Az ilyenre mondtuk:

»Nincs már arca szegénynek…«

42 Uo., 391.

43 Uo., 388.

44 Uo., 390.

45 Uo., 388.

46 Legyengült, nehéz fizikai munkára képtelen foglyok, akik külön koszton, elkülönített barakkban éltek. Közülük a járóképesek a tábor területén adódó könnyebb munkákat, napi négy órán át végezték.

73

Murádin János Kristóf, PhD

Jöttömre életre kelt, és vágyai támadtak. A kenyere után sóvárgott, amit el optak a feje alól az örökké éhes, élni akaró sorstársai.

– A kását nincs erőm kikanalazni, kimártom mégis, hogy erőre kapjak – fogad-

kozik, és lassú mozdulatokkal mutatja, hogy csoszogott ki tegnap a latrinára 47 és nem volt már ingere, úgy hiszi elmúlt a krízis. Kéri, hogy hozzak még dohányt, mert most már kívánja, és sót is szerezzek, az biztosan jót tesz. Az ösztön szűk ösvényén ment már a halálba. Nem volt több kívánsága. […]

Egy nap vittem az áhított sót és dohányt is Pistának. Feküdt súlytalanul, aztán

feleszmélt a szóra. Ujjait rákulcsolta az áhított anyagra.

– Várj még.

– Majd később visszajövök – szóltam.

– Később? – kérdezte halkan… és lehunyta szemét…

Pár nap, és meghalt…

Salasován dobbant fiatal szíve utoljára. Halála megdöbbentett, letört még egy

darab régi életemből, amely amúgy is egy hajszálon függött, és még jobban egyedül maradtam. Ott találtam rá a halottas kamrában, fagyott tetemek halmazában, és a

tapasztalat nem készített fel az iszonyú látványra. Tátongó szemgödrök és szájüregek, csupa orr meg merev halálfejek néztek rám vissza. […]

A tetemeken patkányok nyüzsögtek, és a foglyok vadászták őket, hogy pótolják

élelmüket. Valóságos kannibáltanya volt a hul akamra, ahol a patkányok révén me-

gették társaikat. Ha már meghalt, neki már mindegy – érveltek. ”48

Ugyancsak végelgyengülésben halt meg a kolozsvári Református Kollégium

másik, 18 éves diákja, Berger László, aki alig néhány hónappal élte túl sorstársát.

Őt Asa lágerében érte utol a végzet, 1945 egyik augusztusi délutánján.49 Ercsey

Gyula emlékiratából:

„ Esténként, ha vacsora után leheveredtünk, elpanaszolta a szénégetőben szenve-

dett kínokat, hogy szabadulna onnan, de neki nincs akkora bátorsága. […]

Ilyenkor kiöntötte a lelkét, panaszai napról napra csak szaporodtak, és fordított arányban ál tak fizikai ál apotával. Láttam, hogy egyre gyengül, a lágerporció kalóriái nem pótolták a hajszolt munkában felélt energiáit. Nem volt más baja, csak az, hogy a szénégetőben végzett robot miatt halálosan kimerült. Elfogyott az ereje az utolsó csep-pig. Csak lágeri koszton élt, semmi pótlás, városi fiú volt, kissé élhetetlen. […]

A nyár vége felé már csak hálni járt belé a lélek. Olyan volt mint egy kísértet. […]

Látta, hogy bevégeztetett. Elmondta, mennyire sajnálja, hogy szomorúságot okoz

szüleinek, hogy soha nem láthatja viszont családját: »Majd vidd haza a szemüve-

gem« – hagyakozta.

47 A WC német nyelvből származó elnevezése a tábori szóhasználatban.

48 Ercsey Gyula: Farkasok árnyékában. Kolozsváriak a Gulágon, Kolozsvár, Erdélyi Múzeum-Egyesület, 2006, 74, 76, 78–79.

49 Kolozsvári: i. m., 389.

74

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

Vígasztaltam, bátorítottam: »ne hagyd el magad«, de csak ennyire tel ett. Lát-

tam, amint lassan kiszáll belőle az élet, és nagy szomorúságot éreztem. […]

Egy nap aztán láza lett Lacinak és felvették az ambulanciára, de már nem segít-

hettek rajta. Amikor meglátogattam, csak mereven nézett a semmibe.

Nyár végi délután halt meg Berger Laci, amikor az alkony sugarai megnyúltak

és elkísérték a másvilágra.

Sírhelye ott van egy erdőszélen az asai fogolytemetőben. Nem őrzi senki, senki

sem vigyázza, csak az emlékezet. Csupán az erdő fái borítanak rá árnyat. Se kereszt, se sírkő, se felirat. ”50

A Református Kollégium azon di-

ákjai, akik túlélték a fogságot, általá-

ban 1948-ban térhettek haza Erdély-

be, amikor a legtöbb magyar foglyot

szabadon engedték. Így érkezett vissza

1948 nyarán a 16 évesen, légoltalmi

óvóhelyről elhurcolt Kovács Károly, a

17 éves korában elvitt Kovács Zoltán

és a 18 évesen foglyul ejtett Halmágyi

Béla. Mindannyian a Református Kol-

12. kép

légium diákjai.51

Kovács Károly

Az iskola 1944 októberében elhur-

néhány héttel foglyul ejtése előtt Kolozsváron

colt hét korábbi tanulója közül azon-

ban csak ketten térhettek vissza: Nagy

Sándor 1945 októberében és Csetri

Elek 1946 februárjában. Hazaérkezé-

sükig sorsuk sok mindenben egyezett.

Mindketten 1943-ban érettségiztek a

Református Kollégiumban, és fogság-

ba esésükkor mindössze 20 évesek vol-

tak, az I. Ferenc József Tudományegye-

tem hallgatói. Fogságukat egyaránt az

Urál-hegység déli lábainál levő Mag-

nyitogorszk töltötték.52 Hazatérésük

13. kép

után azonban életük nagyon eltérően

Csetri Elek 1945-ben készült,

alakult. Csetri Elek elismert történész vésett feliratos, virágmintás, fa dohányszelencéje lett, s 2010-ben bekövetkezett haláláig

a magnyitogorszki 257. sz. lágerből

50 Ercsey: i. m., 116–117.

51 A szerző által készített interjú Kovács Jolánnal, az elhurcolt Kovács Károly leányával, Kolozsvár, 2004. március 31. A szerző tulajdonában.

52 A szerző által készített interjú Csetri Elek (1924–2010) kolozsvári egyetemi tanárral, egykori elhurcolttal, Kolozsvár, 2004. április 22. A szerző tulajdonában.

75

Murádin János Kristóf, PhD

egyike volt a szovjet fogság emlékét ál andóan ébren tartó erdélyi közéleti szemé-

lyiségeknek. Az 1944-ig orvosi tanulmányokat folytató Nagy Sándor sorsa viszont

tragikus fordulatot vett. Hazatérte után nem sokkal, 1945. november 15-én gége

TBC végzett vele.53

14. kép

15. kép

Csetri Elek végzős diákként

Dr. Csetri Elek az 1990-es években

a Kol égium 1943-as tablóján

Rajtuk kívül, a kollégium fogságba vetett korábbi diákjai közül mindenki

meghalt a szovjet kényszermunkatáborokban. A 20 évesen elhurcolt Szentpétery

László már 1944 decemberében vérhasjárvány áldozata lett a magnyitogorszki

lágerben, s szomorú sorsában osztozott a 19 évesen elvitt Bíró Pál, a 22 évesen

foglyul ejtett Csöregi Ferenc, a 23 éves Papp Lajos és a 26 éves Makkai Ernő is.54

53 Kolozsvári: i. m., 391.

54 Uo., 391–392.

76

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

16. kép

17. kép

Szentpétery László végzős diákként

Papp Lajos érettségi tablófényképe (1939)

a Kol égium 1943-as tablóján

A szovjet fogság iszonyatát túlélő erdélyi magyar civilek több lépcsőben érkez-

tek vissza a Szovjetunióból. Legkorábban az 1944 szeptember–októberében elhur-

coltak közül azon kevesek jöhettek haza, akiket munkaképteleneknek nyilvánítva,

maguk az orosz őrök zavartak el még a kiszállításkor, Brassó, vagy Focşani gyűj-

tőlágeréből. Legalább 800 erdélyi magyar civil, köztük mintegy 4-500 református

kerülhetett haza ilyen hamar.

Ezt követte azon foglyok hazaengedése, akik 1945 tavaszára a végletekig le-

gyöngülve, munkaképtelenek lettek. Az 1945 januárjában deportált „német szár-

mazásúnak” tekintett magyarokkal együtt, az összes hazatérőnek azonban ez is alig 20%-át tette ki. Megközelítőleg 4000 erdélyi magyar civil, köztük kb. 2000 református így érkezett haza 1945 késő nyarán, kora őszén. Közülük sokan a fogságban

szerzett betegségek miatt, pár hét, egy-két otthon töltött hónap után meghaltak.

A foglyok túlnyomó többsége – mint korábban szó volt róla – csak 1948-ban

térhetett vissza.55 A túlélők 60%-a, legalább 12 000 erdélyi magyar, köztük mint-

egy 5–6000 református jöhetett haza ebben az időszakban.

Az utolsó nagy fogolytranszport 1949 októberében érkezett Erdélybe,56 a ha-

zatérők mintegy 7%-át hozva vissza. Összesen majdnem 1000 erdélyi magyar ci-

vil, köztük kb. 500 református tért ekkor haza szeretteihez.

55 Szabó: i. m., 125–127.

56 Papp: i. m., 148, 156, 161.

77

Murádin János Kristóf, PhD

A még ezután is kint maradók szórványosan érkeztek vissza 1950 és 1953 kö-

zött.57 Ők együtt is a túlélők alig 6%-át tették ki, és számszerűleg nem lehettek

többen 2000-nél, nagyjából felük pedig református val ású lehetett.

Függetlenül attól, hogy mikor érkeztek haza, a szabadon engedett foglyoknak,

visszatérésük után azonnal jelentkezniük kellett a román rendőrség lakóhelyük-

höz legközelebbi őrsén, ahol kihallgatták őket és részletesen be kellett számolniuk

fogságukról. A kommunista rendszer rendőri szervei ezután – központi utasításra

– minden túlélőt hallgatásra köteleztek. Fogságukról nyilvánosan még említést

sem volt szabad tenniük. Ha pedig mégis elkerülhetetlenné vált, hogy arról beszél-

jenek, akkor azt csakis a Szovjetunió kötelező dicsőítésével egybekötve tehették

meg. Ellenkező esetben korábbi fogságuk helyszínére való újbóli elhurcolással fe-

nyegették meg őket. Nem csoda hogy sokan saját maguk és családjuk védelmében,

fogságukról évtizedeken át mélyen hallgattak.58

A kommunizmus 1989-es bukását az egykori foglyoknak már csak egy része

érte meg. Sokan a beléjük sulykolt félelemből eredően, a romániai forradalom

után sem beszéltek az ifjúkorukat oly tragikusan érintő fogságról. A kilencvenes

években, azon kevesek, akik mégis megírták visszaemlékezéseiket, könyv formá-

jában, sorra megjelentették azokat.59 Több írás azonban így is kéziratban maradt.

A felélénkülő lágerirodalom hul áma pedig rövid életűnek bizonyult. Az ezredfor-

dulót követően lassanként ismét visszatért a hallgatás kora. Pontosabban az annál

sokkal rosszabb közönyé. A túlélők száma ugyanis nagyon megfogyatkozott az

idők során, s a fiatal generációt a közelmúlt e nyomasztó, agyonhallgatott fejezete

már nemigen érdekli. A kommunizmus bukását és a Szovjetunió 1991-es szétesé-

sét követően, napjaink fiatalsága számára a fogságért felelős politikai rendszer és

a fogolytáborokat egykor működtető ál am egyaránt múltba vésző, körvonalaz-

hatatlan ideológia és entitás. Már-már a szovjet fogság léte is megkérdőjeleződik.

Mindez akkor, amikor már elenyésző számban ugyan, de még mindig élnek kö-

zöttünk a szovjet fogságot megjárt magyarok. Közöttük többen reformátusok is.

A Szovjetunióba hurcolt politikai foglyok és kényszermunkások emlékéve – bár viszonylag későn lett meghirdetve – a hetvenedik évforduló tájékán lehetőséget ad

arra, hogy a történteket visszahozzuk az egyetemes magyarság kollektív emlékeze-

57 Murádin: Az erdélyi magyar és német civil lakosság „málenykij robot”-ra hurcolása 1944–1945-ben, i. m., 31.

58 Ez a Magyarországra hazatért foglyoknál is hasonlóan történt, vö. Bognár Zalán (szerk.):„ Egyetlen bűnünk a származásunk volt...”, Német és magyar polgári lakosok deportálása „malenkij robot”-

ra a sztálini lágerekbe, 1944/45–1955, Unsere einzige Schuld war unsere Abstammung..”, Die Deportierung der ungarischen und deutschen zivilen Bevölkerung zur Zwangsarbeit „Malenkij robot” in die stalinistischen Lager, 1944/45–1955, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2009, 72.

59 Többek között: Ercsey: i.m., Nagy Károly: i.m., Szabó György: i.m., Szabó Zsigmond: i.m., Vincze: i.m., Zsigmond: i.m.

78

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

tébe. Ennek jegyében Erdélyben is számos program valósult meg az utóbbi két év-

ben, amelyek közül kiemelkednek a Sapientia Erdélyi Magyar Tudományegyetem

(továbbiakban: EMTE) Kolozsvári Karának sikeres projektjei. Az egyetem által,

„Magyarok szovjet fogságban 1944 és 1953 között” címmel szervezett előadássorozat (2016. május – 2017. február) keretében a téma elismert történész szakértői

havi rendszerességgel tartanak előadásokat a szovjet fogság aspektusairól, lefed-

ve a Kárpát-medence különböző régióit. A kárpátaljai, erdélyi és magyarorszá-

gi kutatók nagyközönség számára nyilvános előadásai a téma iránti érdeklődés

fenntartását szolgálják, és hosszú távon a szovjet fogság emlékezetének rögzítését

szeretnék elérni.60 Ugyanez a célja a Sapientia EMTE média szakos oktatója, Tóth

Orsolya által rendezett „A szovjet fogság emlékeinek nyomában Kolozsváron” című

dokumentumfilmnek is, amelynek első nyilvános bemutatóját 2017. február 25-

re, a kommunizmus áldozatainak emléknapjára időzítették, ami egyben az emlék-

év zárónapja is.

A szovjet fogság témájának tudományos feltárásában alapvető fontosságú a

kutatók újabb és újabb generációinak kinevelése. Ezt az erdélyi magyar egyetemi

ifjúság kutatómunkába való bevonásával lehet elérni, amire a Sapientia EMTE Ko-

lozsvári Karán folytatott kiterjedt csoportmunka is törekszik. A diákok egyrészt

könyvtári, illetve levéltári kutatásokat, másrészt valódi terepmunkát folytatnak, a

még közöttünk lévő túlélőkkel interjúkat készítenek, és azok feldolgozását végzik.

A kolozsvári Református Kollégiummal való sikeres együttműködés előrelendíti

az elhurcolt református oktatók és diákok sorsának részletesebb feltárását is.

A legnagyobb jelentőségű projekt azonban a fogságból hazahozott emléktár-

gyakból álló múzeumi gyűjtemény létrehozása, és az annak anyagából szervezett

ál andó kiállítás az egyetemen.

A „Meghalni könnyebb, mint elválni” című emléktárgykiál ítás megnyitója

(Kolozsvár, 2016. október 12.)

18. kép 19. kép A „Meghalni könnyebb, mint elválni” című emléktárgykiál ítás megnyitója

(Kolozsvár, 2016. október 12.)

60 A Sapientia Erdélyi Magyar Tudományegyetem Kolozsvári Karán szervezett előadássorozatról l. bővebben: Erdélyi magyarok a Gulagon http://foter.ro/cikk/20160506_erdelyi_magyarok_a_

gulagon, 2017. január 8.

79

Murádin János Kristóf, PhD

A 25 családi hagyatékot, s azon belül 450 darab emléktárgyat felvonultató, kü-

lönleges tárlat a szovjet fogság legautentikusabb forrásanyagát tárja az érdeklődők

elé. Megnyitása a szovjet foglyulejtések Kolozsváron való megkezdésének hetven-

kettedik évfordulójára, 2016. október 12-ére volt időzítve. A Romániában abszolút

egyedinek számító kiállítás jelentős sikert ért el, látogatóinak száma egy hónap

alatt megközelítette az ötszázat. A kiállított emléktárgyak: csajkák, kulacsok, alu-

mínium használati tárgyak, bányászlámpák, ásók és más munkaeszközök, tábori

levelezőlapok és levelek, fogságban készült fényképek, különleges, a foglyok által

készített, egyedi tábori emléktárgyak, orosz, német, magyar és román nyelvű ko-

rabeli dokumentumok, visszaemlékezések eredeti kéziratai stb. mind egyszeri és

megismételhetetlen történelmi forrásanyagok.61 Összegyűjtésük, és rendszerezett

formában a nagyközönség elé tárásuk lehetővé teszi a szovjet fogság mindennap-

jainak felidézését, és a történtek közelebb hozását korunk társadalmához.

Mindemellett a Szovjetunióba hurcolt politikai foglyok és kényszermunkások

emlékévének össztársadalmi szempontból talán legjelentősebb eredménye Erdélyben a polgári lakosság szovjet fogságba hurcolását megidéző emlékművek felállítá-

sa. Az a tény, hogy 2016. november 19-től e kollektív tragédiának immár kőbe vé-

sett emlékjele van a híres kolozsvári Házsongárdi temetőben is,62 annak jele, hogy

az erdélyi magyarság közösségi tudatában, hét évtized után végre méltó módon

foglalja el helyét a szovjet fogság emlékezete. Mindennek megőrzése és az áldoza-

tokról való rendszeres megemlékezés most már a következő generációk feladata.

20–21. kép

A Kolozsvárról 1944 októberében

a Szovjetunióba hurcolt 5000

magyar civil férfi emlékműve

a Házsongárdi temetőben,

a 2016. november 19-i

ünnepélyes avatáskor

61 Az emléktárgykiállításról részletesebben l. a tárlat katalógusát: Murádin János Kristóf (szerk.):

„Meghalni könnyebb, mint elválni”. Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban 1944–1949. Emlékki-

ál ítás, Kolozsvár, Idea Plus, 2016.

62 Az emlékmű ünnepélyes felavatásáról, többek között l.: Papp Annamária: „Kötelességünk megemlékezni, emléküket hűségesen ápolni”. Emlékműavatás és konferencia az 1944 őszén elhurcoltakról, http://szabadsag.ro/-/-kotelessegunk-megemlekezni-emlekuket-husegesen-apolni-, 2017. január 8.

80

Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban...

Irodalomjegyzék

Bognár Zalán (szerk.): „ Egyetlen bűnünk a származásunk volt...”, Német és magyar polgári lakosok deportálása „malenkij robot”-ra a sztálini lágerekbe, 1944/45–1955, Unsere einzige Schuld war unsere Abstammung..”, Die Deportierung der ungarischen und deutschen

zivilen Bevölkerung zur Zwangsarbeit „Malenkij robot” in die stalinistischen Lager, 1944/45–1955, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2009.

Bognár Zalán: Hadifogolytáborok és (hadi)fogolysors a Vörös Hadsereg által megszál t Magyarországon 1944–1945, Budapest, Kairosz, 2012.

Cseke Péter (szerk.): László Dezső emlékezete, Kolozsvár, Polis, 2004.

Dupka György: „Málenkij robot”-ra hurcolás Kárpátaljáról, in Bognár Zalán (főszerk.)

–Márkus Beáta (szerk.): „Itt volt a végál omás”. Halálos áldozatokkal járó német- és magyarel enes tevékenységek a Kárpát-medencében 1944–1949, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2015, 67–87.

Ercsey Gyula: Farkasok árnyékában. Kolozsváriak a Gulágon, Kolozsvár, Erdélyi Múzeum-Egyesület, 2006.

Fleischhacker, Hedwig: Die Deutsche Kriegsgefangenen in der Sowietunion. Der Faktor

Hunger. In: Zur Geschichte der Deutschen Kriegsgefangenen des Zweiten Weltkrieges, III. kötet, München, 1965.

Fogarasi Zoltán: A népesség anyanyelvi, nemzetiségi és val ási megoszlása

törvényhatóságonkint 1941-ben, Magyar Statisztikai Szemle, XXII. évfolyam, 1944/1–

3, 1–20.

Illésfalvi Péter–Szabó Péter–Számvéber Norbert: Erdély a hadak útján 1940–1944,

[Nagykovácsi], Puedlo, [2005].

Kolozsvári József (szerk.): Litteris et Pietati Sacrum. Adalékok a Kolozsvári Református Kollégium történetéhez, I. kötet, Kolozsvár, Erdélyi Református Egyházkerület, 2007.

L. Balogh Béni–Bárdi Nándor: A dél-erdélyi magyarság jogi és politikai helyzete a

második bécsi döntést követően, in Bárdi Nándor–Fedinec Csil a–Szarka László

(szerk.): Kisebbségi magyar közösségek a 20. században, Budapest, Gondolat–MTA Kisebbségkutató Intézet, 2008, 162–167.

Murádin János Kristóf: „A magyarokat meg kell büntetni!” Elmondhatatlan történet. Er-délyi magyarok és németek deportálása a Szovjetunióba, 1944–1953, Rubicon, XXVII.

évfolyam, 2016/5–6, (294-295.), 52–60.

Murádin János Kristóf: Az 1944-es frontátvonulás Kolozsváron, in Bögre Zsuzsanna–Ke-

szei András–Ö. Kovács József (szerk.): Az identitások korlátai. Traumák, tabusítások, tapasztalattörténetek a II. világháború kezdetétől, Budapest, L’Harmattan, 2012, 39–47.

Murádin János Kristóf: Az erdélyi magyar és német civil lakosság „málenykij robot”-ra hurcolása 1944–1945-ben, in Dupka György–Zubánics László (szerk.): „Ezer fogoly

küldi imáját az égbe… Mi Atyánk, Úristen, segíts haza minket!...” Internálás és genocí-

81

Murádin János Kristóf, PhD

dium a Kárpát-medence régióiban. Internálás és deportálás, szovjetel enes személyek begyűjtése, megtorlás Kárpátalján. Nemzetközi emlékkonferencia a GULAG-GUPVI Emlékév alkalmából a Szolyvai Emlékparkbizottság és a Kárpátaljai Művelődési Intézet szervezésében (Beregszász, 2015. november 20.) A konferencia anyagai, Ungvár–Budapest, Kárpátaljai Magyar Művelődési Intézet–Intermix, Kárpátaljai Magyar Könyvek 252. , 2016, 19–41.

Murádin János Kristóf: Erdélyi magyarok a Szovjetunió kényszermunkatáboraiban, in

Egyed Emese–Pakó László (szerk.): Certamen III. Előadások a Magyar Tudomány

Napján az Erdélyi Múzeum-Egyesület I. szakosztályában, Kolozsvár, Erdélyi Múzeum-Egyesület, 2016, 415–428.

Murádin János Kristóf: Elhallgatott múlt. Kolozsvári civilek a GULAG-on, in Kovács

Csongor–Székely Ibolya–Székely Tünde (szerk.): RODOSZ Konferenciakötet 2009, Kolozsvár, Romániai Magyar Doktorandusok és Fiatal Kutatók Szövetsége (RODOSZ)–Clear Vision, 2009, 303–315.

Murádin János Kristóf (szerk.): „Meghalni könnyebb, mint elválni”. Erdélyi magyar civilek szovjet fogságban 1944–1949. Emlékkiál ítás, Kolozsvár, Idea Plus, 2016.

Murádin János Kristóf: Kolozsváriak keresztútja az Urálban 1944-ben, Rubicon, XV. évfolyam, 2005/2–3, (152–153.), 118–120.

Murádin János Kristóf: „Málenkij robot”-ra hurcolás a Romániához csatolt részekről, in Bognár Zalán (főszerk.)–Márkus Beáta (szerk.): „Itt volt a végál omás”. Halálos áldozatokkal járó német- és magyarel enes tevékenységek a Kárpát-medencében 1944–1949, Pécs, Magyarországi Németek Pécs-Baranyai Nemzetiségi Köre, 2015, 87–99.

Murádin János Kristóf: Ungarische Zivilisten von Klausenburg in sowjetische

Gefangenschaft 1944–1949, West Bohemian Historical Review, VI, 2016/1, 79–93.

Nagy László: Szovjet felszabadítás, hadifoglyok, munkaszolgálat, Szabadság, XIV. évfolyam, 2002/135. (2002. június 17.), 3.

Nagy Károly: Tanúság, Szabadság, XXVI. évfolyam, 2014/234. (2014. október 10.), 3.

Papp Annamária: „Kötelességünk megemlékezni, emléküket hűségesen ápolni”. Emlékműavatás és konferencia az 1944 őszén elhurcoltakról, http://szabadsag.ro/-/-kotelessegunk-megemlekezni-emlekuket-husegesen-apolni-, 2017. január 8.

Papp Annamária: Szögesdrót, Sepsiszentgyörgy, Háromszék, 2001.

Pék Sándor: A tasnádi római katolikus plébánia 20. századi története, Ál amvizsga-dolgozat. Kolozsvár, Babeş-Bolyai Tudományegyetem, Római Katolikus Teológia Kar,

Kézirat, 2012.

Polian, Pavel: Against Their Will: The History and Geography of Forced Migrations in the USSR, Budapest–New York, CEU Press, 2004.

Ravasz István: Erdély ismét hadszíntér 1944. Szovjet–német és román–magyar párhuzamos háború Magyarországon, Budapest, Petit Real, 2002.

Rusnac, Mircea: Deportarea germanilor în Uniunea Sovietică (1945). Cu referire specială la Banat, http://www.banaterra.eu/romana/files/rusnac_mircea_deportarea_germanilor.

pdf, 2017. január 8.

82

Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatás Könyvek, 2006.

Szabó György: Kolozsvári deportáltak az Uralban, Kolozsvár, Komp-Press–Korunk Baráti Társaság, 1994.

Szabó Zsigmond: Hol vagy iskolám? in Remény füzetek, 1998, 15–40.

Thirring Lajos: A visszacsatolt keleti terület. Terület és népesség, Magyar Statisztikai Szemle, XVIII. évfolyam, 1940/8–9, 662–678.

Vincze Sándor: Pokoljárás, Szabadság, III. évfolyam, 1991/18. (1991. január 29.), 3.

Zsigmond József: Apám nyomán Szibériában. Az én háborúm és fogságom történetéből 1944–1948, Marosvásárhely, Mentor, 2002.

KRISTÓF JÁNOS MURÁDIN, PhD

Hungarian civilians from Transylvania in Soviet

captivity between 1944 and 1953 – with special

focus on Calvinists

The study outlines an almost forgotten historical event, that of capturing of civilian people by the Red Army in Transylvania and taking them as prisoners, in September-October 1944 and January 1945. The story of the Soviet deportations is present-

ed from the point of view of the Calvinist people, trying to determine the number

of the Calvinist men and women among the Hungarian civilians who were captured

by the Soviet troops. The memorial year of the Soviet captivity and that of Calvin-

ism are what make a historical research possible that stands at the base of this study.

The central y planned and well-organised action of taking prisoners extended al

over Transylvania, and it was aimed on Hungarians and Germans from Szeklerland,

central Transylvania, Crișana (Partium) and Banat. Approximately 20, 000 Hungar-

ian men and 70,000-90,000 German men and women were taken by force. Among

the Germans there were thousands of Hungarians with German origins from Crișana

(Partium). This way, the total number of the captured Hungarian civilians was 30,000.

Almost half of them, 13,000-14,000 were Calvinists.

The age of those taken as prisoners was between 16 and 55 years. They were de-

ported to several forced labour camps in the Soviet Union. The time spent in captivity was 4 years in most of the cases, but sometimes it took even 8-9 years. The camps of war prisoners were located in the territory of today’s Ucraine (for example: Mykolaiv), in the Ural Mountains (Ufa, Asa, Magnitogorsk, Tseljabinsk), on the Crimean Peninsula

(Sevastopol, Simferopol, Feodosia) and in the region of the Sea of Azov (Taganrog), etc.

83

Kristóf János Murádin, PhD

The prisoners were forced to work in very harsh conditions in different mines or

at loggings. In summer they took part in the agricultural works inside a Soviet kolkhoz nearby. As a result of the very hard work, the acute lack of food and medicins, the prisoners became extremely extenuated. One third of them died in captivity.

This part of our history was a taboo subject during the Comunist era. A real

change in the situation was only brought by the revolution in 1989. This study aims

to take part in the ongoing dialogue of papers and articles publicated in the last two decades that deal with the description of these tragic events. It also tries to offer an overview about the main problem of this discussion. The source material of the

study consist of archival data, professional literature, studies, memoirs, data and

articles published in the press of the given era, as well as interviews with survivors, mostly made by the author.

84

BENKŐ LEVENTE

Magyarok és németek fogsága

1944–1945-ben Romániában

Az 1944. augusztus 23-i átál ást követő napokban-hetekben Romániában tetőzött a

magyarellenes hangulat. Az első Sănătescu-kormányt alkotó Nemzeti Parasztpárt,

valamint a Nemzeti Liberális Párt sajtója 1944 őszén azt terjesztette, hogy a ma-

gyarság kollektíven bűnös, úgy kell elbánni vele, mint bűnös néppel.1

A Bukarestben megjelenő România Liberă, Észak-Erdélynek a „fasiszta-hor-

thysta” csapatoktól való megtisztításáról cikkezett.2 A Nemzeti Parasztpárt lapja, a Dreptatea arról írt, hogy a románok kegyetlenül megbosszulják az ellenük irá-

nyuló cselekedeteket, így nem csak a magyarok vezéreit kell megbüntetni, hanem

a székelyek ezreit is, akik – a lap állítása szerint – felelősek románok életéért és bántalmazásáért. A Brassóban megjelenő Gazeta Transilvaniei a magyarok ellen

alkalmazandó golyókról, szíjakról, szenvedésről és vérontásról, a második bécsi

döntés megbosszulásáról cikkezett.3

E gyűlöletkampány elnyomta az olyan hangokat, mint például a dr. Teofil Vescan

kolozsvári egyetemi tanárét, aki felhívta a figyelmet, hogy „az erdélyi nép szerencsétlenségéért nem az egész magyar nép bűnös.” 4 és prefektusi minőségében nem sokkal később körrendeletet adott ki, amelyben óva intett az önbíráskodástól, és arra emlé-

keztetett, hogy „bűnös soha nem egy nép, hanem csak egy átkos rendszer lehet” .5

Hatósági intézkedések

Az erdélyi magyarság elhurcolásának első szakasza a román hatóságok önálló

akaratán alapult. 1944. augusztus 23-tól a Szövetséges Hatalmak képviseletében

a Szovjetunió, valamint Románia között szeptember 12-én aláírt, egyebek mellett

a német és a magyar katonák, valamint a két ország alattvalói internálását előíró

fegyverszüneti egyezmény megkötéséig ugyanis a román hatóságok önállóan, sa-

ját hatáskörükben intézkedtek. Ehhez a két világháború közötti időszakban már

1 Népi Egység (Brassó), 1944. október 25.

2 Bővebben l. Sárándi Tamás: A kisebbségek és a magyarságpolitika a romániai sajtóban 1944–1945,

Pro Minoritate, 2005. ősz, 120–122.

3 Uo.

4 Ismertette a Kolozsváron megjelenő Világosság című napilap 1944. október 20-i száma.

5 Világosság, 1944. október 27.

85

Benkő Levente

kialakított magyarságkép is hozzájárult. A Trianon utáni Erdélyben, a Bánságban

és a Partiumban élő magyarság, illetve németajkú lakosság ugyanis megpróbált

mind politikai, mind kulturális, illetve gazdasági vonatkozásban megszervezni

önmagát. Törekedtek az új impérium alatti létet minél könnyebbé és élhetőbbé

tevő nemzeti jellegű intézményrendszer létrehozására és fejlesztésére. Ez azon-

ban gyanakvást és ellenszenvet váltott ki mind a többségi román nemzet, mind

a román hatóságok körében. Az 1940. augusztus 30-i, második bécsi döntés után

fokozódott a Romániánál maradt Dél-Erdélyben élő magyarsággal szembeni el-

lenszenv és gyanakvás, a román hatóságok pedig már akkor megkezdték a magyar

személyek internálását.6

A szovjet „mintához” hasonlóan Romániában is tapasztalható a katonák és a civilek összemosása a fogságba hurcolás terén. Alig két nappal a Sănătescu-kormány

felál ása után a Belügyminisztérium 1944. augusztus 25-én elrendelte, hogy még

aznap tartóztassák le a Német Népcsoport valamennyi vezetőjét, a szász és sváb

lakosság ellenál ásának a megszervezőit, valamint a magyar kisebbség vezetőit.7

Mivel a Magyar Népközösség iránt mindig gyanakvó belügyiek évek óta gyűjtötték

az adatokat annak elöljáróiról, a dél-erdélyi magyar vezetők egy részét már 1944

júliusában is néhány napra begyűjtötték, kényszerlakhelyre utasítván őket.8

1944. szeptember 10-én a Belügyminisztérium körrendeletet adott ki az au-

gusztus 23-án, Románia területén tartózkodó, 1940. augusztus 30. után érkezett

németekkel és magyarokkal szembeni intézkedések kapcsán.9 A rendelet nem

pontosította, hogy az előírások magyar, illetve német ál ampolgárokra, vagy nem-

zetiségűekre vonatkoznak-e. A kivizsgálást, illetve az érintett személyek kiválasz-

tását a hadműveleti területeken a katonai hatóságok hajtották végre a rendőrség és

a csendőrség segítségével, kikérve egyúttal az akkori kormánykoalícióhoz tartozó

pártok helyi szervezetei véleményét is. A nem hadműveleti területeken viszont –

szintén a szóban forgó politikai szervezetek véleményezésével – csak a rendőrség

és csendőrség hajthatta végre a belügyminisztériumi utasítást. Ezzel magyarázha-

tó, hogy a harcolni tovább nem akaró, és otthonukba 1944 őszén hazatérő észak-

erdélyi magyar férfiakat a csendőrség szedte össze és hurcolta el.

6 Nagy Mihály Zoltán: Válságos idők. A dél-erdélyi magyarok internálása és annak hatása a magyarság politikai önszerveződésére (1944. szeptember–1945. szeptember) , in Csorba Béla–Matuska Márton–Ribár Béla (szerk.): Rémuralom a Délvidéken. Tanulmányok, emlékezések, helyzetértéke-lések az 1944/45. évi magyarel enes atrocitásokról, Újvidék, Atlantis, A Vajdasági Magyar Tudomá-

nyos Társaság kiadványai, 2004, 55–56.

7 Şandru, Dumitru: Metamorfozele gulagului românesc. Centrele de internare: 1944–1945, Arhivele totalitarismului, 1994/1–2, 8.

8 Kacsó Sándor: Nehéz szagú iszap fölött. Önéletrajzi visszaemlékezések III. , Bukarest, Kriterion, 1993, 538–539. Kacsó Sándor írót és szerkesztőt is internálták, ebben a kötetében az erre vonatkozó emlékeit írta meg.

9 Arhivele Naționale Istorice Centrale București, fond Inspectoratul General al Jandarmeriei (a to-vábbiakban: ANICB, IGJ), dosar nr. 113/1944, 39–40.

86

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

A németek esetében a rendelkezés előírta, hogy újra kell vizsgálni az ottho-

nukban maradt – tehát nem internált – németek névjegyzékét. A veszélyesnek

ítélteket az akkor különféle más lágerekben tartott németekkel együtt, a szept-

ember 6-án újra megnyitott10 târgu jiu-i internáló táborba kellett szállítani.

A Német Etnikai Csoport soraiból elsősorban annak vezetőjét, Andreas Schmid-

tet, legfontosabb munkatársait, a csoporthoz tartozó valamennyi szervezet vezető-

jét kellett kivizsgálni és letartóztatni. Ugyanez az előírás vonatkozott a románellenes érzelmeket tanúsító valamennyi német nemzetiségű vezetőre is. Rabosították

a német fiatalok paramilitáris alakulatainak és a Hitlerjugend vezetőit, illetve az

SS alakulatokba, vagy a reguláris német haderőbe – vagyis a Wehrmachtba – be-

hívott román ál ampolgárságú, német nemzetiségű fiatalokat. Ugyancsak lefogták

a vezető szerepet nem játszó, de veszélyesnek ítélt német személyeket. Elvitték a

Resicabányán német és magyar szakszervezetbe tömörült, a nácikkal korábban

kapcsolatba lépő, és szabotázsakciókra képes vezetőket is. A rendelkezés szerint

a magyarok esetében a közrend és közbiztonság szempontjából veszélyesnek ítélt

személyekre „egyelőre” kényszerlakhelyet kellett elrendelni.11

Az internálások ügyében újabb helyzet ál t elő azt követően, hogy Moszkvá-

ban 1944. szeptember 12-én aláírták a szovjet–román fegyverszüneti egyezményt.

Ennek 2. szakasza arról rendelkezett, hogy „Románia kormánya és főparancsnok-

sága kötelezi magát Németország és Magyarország területén […] ott tartózkodási

hellyel bíró ál ampolgárainak internálására.” 12 A fegyverszüneti egyezmény aláírá-

sát követő első intézkedés az volt, hogy szeptember 15-én a csendőrség főfelügye-

lősége elrendelte minden magyar és német ál ampolgár – a zsidókat mentesítve

– családjával együtt történő internálását a tg. jiu-i táborba.13

Tekintettel arra, hogy a zsidók mellett az „idegenekhez” férjhez ment román nemzetiségű nők szabadok maradhattak, és csak akkor kellett internáló táborokba

vonulniuk, ha követni akarták férjüket,14 világosan kitetszik, hogy az internálás-

10 Şandru: i.m., 8. A tg. jiu-i gyűjtőlágert jogilag a szovjet–román fegyverszüneti egyezmény végrehajtásának „eszközeként” csak később, a román Belügyminisztérium 1944. október 23-i, 19 124.

számú rendeletével hozták létre. A jogszabály végrehajtására a Rendőrség és Sziguranca Ál amtitkársága, valamint a hatáskörébe tartozó alantas szervek kaptak megbízatást. Az indoklás szerint a tg. jiu-i tábort a szovjet–román fegyverszüneti egyezmény 2., 14. és 15. szakaszainak a végrehajtá-

sára, jelesen a német és a magyar alattvalók internálására, a Hitler-barát és fasiszta típusú szervezetek feloszlatására, valamint a háborús bűnökkel vádolt személyek letartóztatására és elítélésére hozták létre. L. Monitorul Oficial (Partea I) Nr. 248/26 octombrie 1944.

11 ANICB, IGJ, dosar nr. 113/1944, 39–40.

12 Monitorul Oficial (Partea I) Nr. 219/22 septembrie 1944. Az első közlésben levő sajtóhibákra való tekintettel az egyezmény teljes szövegét a Monitorul Oficial (magyarul: Hivatalos Közlöny) november 14-i 264. számában újraközölték. Ennek nem hivatalos magyar fordítását közli a Brassóban megjelenő Népi Egység c. napilap 1944. december 3-i száma.

13 Şandru: i.m., 14.

14 Uo.

87

Benkő Levente

kor az ál ampolgárság mellett elsősorban a nemzeti hovatartozást vették alapul

a hatóságok. Ezt támasztja alá az is, hogy míg például az észak-erdélyi magyar

ál ampolgárságú, magyar útlevéllel rendelkező magyarokat internálták, az azonos

ál ampolgárságú, tehát azonos jogál ású észak-erdélyi román nemzetiségűeket vi-

szont nem.15 Ez az ál áspont nyert megerősítést, amikor 1944. szeptember 20-án

a Belügyminisztérium rögzítette a szovjetekkel kötött fegyverszüneti egyezmény-

nek a magyarok és a németek internálásával kapcsolatos tennivalókat. Az indok-

lás szerint: „dacára annak, hogy a Bécsi Diktátum hatálytalanítása nyomán Észak-

Erdély valamennyi lakója úgy tekintendő, mint akik automatikusan és visszamenő

hatál yal újra román ál ampolgárokká váltak, a magyar útlevél el rendelkező, és a román közigazgatás el enőrzése alatt ál ó területen levő észak-erdélyi származású magyar és német nemzetiségűek internálandók” .16 A rendeletet úgy is lehetett értel-mezni, hogy a szovjet–román fegyverszüneti egyezményt betű szerint betartva a

román ellenőrzés alatt álló területen levő, 1940. augusztus 30. után érkezett, ma-

gyar és német ál ampolgárokat kell internálni, de úgy is, hogy az észak-erdélyi ős-

honos magyar és német nemzetiségűeket kell fogolytáborokba hurcolni. Az utób-

bi változat érvényesítését erősíti meg a fentebb idézett belügyi rendelkezésnek az

előírása, miszerint az észak-erdélyi románok kivételt képeznek az internálás alól,

még akkor is, ha magyar útlevéllel tartózkodnak a román ellenőrzés alatt álló te-

rületen.17 Ez volt az a hírhedt, 1944. szeptember 29-i 44759. számú belügyminisz-

tériumi parancs, amel yel az internálást az akkor Romániában tartózkodó – 1940.

augusztus 30. után bejött – magyar és német ál ampolgárokról, Erdély teljes ma-

gyar és német nemzetiségű őshonos lakosságára kiterjesztették, vagyis az ál am-

polgárság jogköréből a nagyságrendekkel szélesebb etnikai síkra terelték.

A végrehajtással megbízott hatóságok megítélése alapján az internálás alól

esetenként mentesülhettek az előrehaladt életkoruk, illetve súlyos betegségükből

eredő mozgásképtelenségük miatt nem szállítható emberek, akik viszont tartóz-

kodási helyükön rendőrségi felügyelet alatt maradtak. Ugyanakkor a múló be-

tegségben szenvedők, illetve a szülés után levő nők felépülésükig csak halasztást

kaptak.18 A román ál am iránt korábban egyértelmű hűségükről és szolgálatukról

bizonyságot tevőkkel szemben esetenként kivételezést alkalmazhattak. A vegyes

házasságokban élő nők, a férjükre alkalmazott elbánásban részesültek, viszont a

15 Uo., 15.

16 ANICB, IGJ, fond nr. 1474, dos. 119/1944, 22, 25. Magyar fordításban l. Nagy Mihály Zoltán–

Vincze Gábor (szerk.): Autonomisták és centralisták. Észak-Erdély a két román bevonulás között (1944. szeptember–1945. március), Kolozsvár–Csíkszereda, Erdélyi Múzeum-Egyesület–Pro Print, Források a romániai magyarság történetéhez, 2004, 42–54., 119. Román eredetiben, valamint magyar fordításban l. Benkő Levente–Papp Annamária: Magyar fogolysors a második világháborúban I–II. , Csíkszereda, Pal as Akadémia, Bibliotheca Transsylvanica, 2007, 261–264.

17 ANICB, IGJ, fond 1474, dos. 119/1944, 23, 25.

18 Uo., 22.

88

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

román nemzetiségű, illetve zsidó feleségek kérhették az internálás alóli felmen-

tést, de az utóbbi esetben is a rendőri felügyelet alatt álló kényszerlakhelyen kellett maradniuk. A német ál ampolgárságúak esetében nem voltak internálandók a szigorú házi felügyelet alatt maradó lelkészek és apácák. Ugyancsak szigorú rendőri

felügyelet alatt, munkahelyükre internáltaknak tekintették a nemzetgazdaság és

a hadügyminisztérium számára nélkülözhetetlen szakembereket. A huzamosabb

ideje Romániában letelepedett vagy román családokkal rokonságban levő, ese-

tenként azok szolgálatában álló németek különleges bánásmódban részesültek,

akár szabadon is maradhattak. Internálták az ausztriai, valamint elzász-lotaringi-

ai németeket, de ha utóbbiak francia útlevéllel rendelkeztek, szabadon maradtak.

A német protektorátus alatt ál t vagy németek által elfoglalt területekről szárma-

zó, német, horvát vagy szlovák útlevéllel rendelkező csehek, szlovákok, jugoszlá-

vok és lengyelek kényszerlakhelyet kaptak, a románok mellett csak a hazátlanok,

illetve román honosítás alatt állók mentesültek az internálás alól.19

A Román Hadsereg Nagyvezérkara 1944. október 19-i, 578 832. számú értesí-

tésében közölte, hogy „a magyar hadseregben szolgált, és a felszabadított Erdélyben levő otthonaikba hazatért katonaszökevények hadifoglyoknak tekintendők, és lágerekbe internálandók” . Erről a végrehajtás végett a Csendőrség Főfelügyelősége az alantas szerveknek 1944. október 27-én 46 180. számmal titkos körrendeletet bo-csátott ki.20 Az észak-erdélyi magyar civil férfiak tömeges elhurcolásának – a szov-

jet–román fegyverszüneti egyezmény sajátos értelmezése után – ez a körrendelet

szolgáltatta a másik alapot. A Belügyminisztérium 1944. november 20-i, a szovjet-

román fegyverszüneti egyezménynek a végrehajtásáról – ezen belül a magyarok és

a németek internálásáról – kiadott ál áspontja értelmében az észak-erdélyi román

nemzetiségű magyar ál ampolgárok – tehát a magyar hadseregben szolgált észak-

erdélyi román nemzetiségű katonák is – mentesültek az internálás alól.

Ezek az intézkedések összefüggtek azzal, ahogyan a hatóságok az ál ampol-

gárság kérdéskörét értelmezték az augusztus 23-i román átál ást, illetve a fegy-

verszüneti egyezmény megkötését követően. Maga a román Belügyminisztérium

ál amminisztere, Gheorghe Liteanu tábornok hívta fel 1944. október 19-i 18 764.

számú átiratában a külügyi tárca figyelmét: szíveskedjenek tudomásul venni, hogy

a valamennyi román ál ampolgárságú német és magyar nemzetiségű személy le-

tartóztatására/internálására vonatkozó intézkedés a szovjet–román fegyverszüneti

egyezmény egyetlen szakaszából sem következtethető ki, bármilyen tág értelme-

zést is kapnának azok.21 1945. január 26-án – abban az időszakban, amikor kü-

lönösebb eredmény nélkül felvetődött az internált magyarok helyzetének felül-

19 Uo., 23–24.

20 ANICB, IGJ, fond nr. 1474, dosar nr. 149/1944, 9.

21 Arhivele Ministerului de Externe, fond Transilvania, vol. 163, 159.

89

Benkő Levente

vizsgálata – az NKVD22 központi szervének munkatársai, Sz. B. Krilov23 és V. N.

Durdenyevszkij,24 feljegyzésükben a magyarság, ezen belül az Erdélyben élő ma-

gyarok ál ampolgárságának és internálásának problémája kapcsán arról tájékoztat-

ták V. G. Dekanozovot,25 hogy véleményük szerint a magyar ál ampolgárok inter-

nálásának Romániában nem szabad kiterjednie az őslakos erdélyi magyarságra, azt

csak a második bécsi döntés – tehát 1940. augusztus 30. – után Magyarországról

Erdélybe emigráltakra, valamint a német nemzetiségűekre szabad érvényesíte-

ni. Krilov és Durdenyevszkij abból eredően jutottak erre a következtetésre, hogy

az 1944. szeptember 12-én megkötött fegyverszüneti egyezményben a felek nem

létezőnek tekintik a második bécsi döntést. Ez maga után vonja az ál ampolgár-

ság Észak-Erdély Magyarországhoz történő annexiója utáni megváltoztatásának

érvénytelenségét, vagyis az észak-erdélyi őslakosság, 1940. augusztus 30-a előtti,

román ál ampolgárságának a visszaállítását. Krilov és Durdenyevszkij értelmezé-

sében, Észak-Erdély őslakossága nemzetiségi hovatartozástól függetlenül ismét

román és nem magyar ál ampolgárnak volt tekintendő, ezért nem vonatkozhatott

rá a szovjet–román fegyverszüneti egyezménynek a magyar és német alattvalók

internálására vonatkozó előírása. Az őslakos erdélyiek internálása magától érte-

tődően nem lehet megalapozott, hiszen ha az lenne, a zsidók kivételével a hatósá-

goknak egész Észak-Erdély lakosságát internálniuk kellene, magyarokat, svábokat,

és románokat is. Javasolták, hogy a magyar ál ampolgárok romániai internálását

általánosan felül kell vizsgálni, nem zárva ki azt sem, hogy a német nemzetiségű

személyek, valamint a második bécsi döntést követően Magyarországról Erdélybe

áttelepültek kivételével felmentést kapjanak az internálás alól mindazok, akiknek

a fogva tartására nincs különösebb ok. Krilov és Durdenyevszkij ugyanakkor úgy

vélték: azt követően, hogy 1944. december 28-án Magyarország hadat üzent a náci

Németországnak, az is megkérdőjelezhető, hogy van-e egyáltalán értelme Romá-

niában a magyar ál ampolgárok internálásának. Dekanozov 1945. február 15-én

22 NKVD: Narodnij Komisszariat Vnutrennih Gyel – Belügyi Népbiztosság, szovjet ál ambiztonsági hatóság. A második világháború idején saját seregtestekkel rendelkező NKVD feladatai közé tartozott a deportálások végrehajtása mind a Szovjetunió területéről, mind a Vörös Hadsereg által elfoglalt országokból, így Magyarországról és Romániából is.

23 Krilov, Szergej Boriszovics (1888–1958): szovjet nemzetközi jogász, diplomata. 1942-től 1958-ig a szovjet Külügyi Népbiztosságon, illetve a Külügyminisztériumban dolgozott felelős beosztásokban.

24 Durdenyevszkij, Vszevolod Nyikolajevics (1889–1963): szovjet diplomata és nemzetközi jogi szakértő. 1944–1961-ig a Külügyi Népbiztosság (1946-tól Külügyminisztérium) központi appa-rátusának a munkatársa.

25 Dekanozov, Vlagyimir Georgijevics (1898–1953). Grúz származású szovjet politikus. A magyar történetírásban neve Gyekanozovként is előfordul. 1938 novemberétől az NKVD főparancsnoksága külföldi osztályának a parancsnoka, kémelhárítási csoportjának a vezetője. 1944–1945-ben a szovjet fél egyik fő képviselőjeként részt vett a magyar–szovjet fegyverszüneti tárgyalásokon.

1953-ban a Berija-csoport tagjaként letartóztatták, halálra ítélték és társaival együtt kivégezték.

90

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

egyetértett ezekkel a következtetésekkel, Visinszkij26 külügyi népbiztos-helyettes

pedig másnap jelezte Krilovnak, hogy írjon előterjesztést Vjacseszlav Mihajlovics

Molotov külügyi népbiztosnak megerősítés céljából.27 Visinszkij 1945. február

26-án Bukarestből arról értesítette Molotovot, hogy miután Magyarország hadat

üzent Németországnak, ráadásul 1945. január 20-án létrejött a szovjet–magyar

fegyverszüneti egyezmény, felül kell vizsgálni a magyar polgárok romániai inter-

nálását, akiket a német nemzetiségűek, valamint a megalapozottan fogva tartottak

kivételével szabadon kell bocsátani. Visinszkij még aznap értesítette Zorint,28 hogy Molotov jóváhagyta az intézkedést, de Molotov utasítása szerint „sietség nélkül” .29

A szovjet ál áspont ellenére a román hatóságok kitartottak korábbi véleményük

mellett, és az észak-erdélyi magyarokat és németeket annak ellenére is internálva

tartották, és a romániai szovjet lágerek felé irányították, hogy az érintettek immár nem magyar, hanem román ál ampolgárok(nak voltak tekintendők).

1944. november 1-jén a Belügyminisztérium a minisztertanács elé terjesztet-

te az internáló központok létrehozásáról és működéséről szóló szabálytervezetet.

A november 5-én átalakított Sănătescu-kormány, november 6-án elfogadta a sza-

bályt, s így utólag megteremtette a már működő lágerek jogi alapját. Augusztus

23-ától november 6-ig – majdnem három hónapon át – jogalap nélkül működ-

tek Romániában az internáló központok. Arad megyében Aradon, Borossebesen,

Pankotán, Doroszlófalván és Nagyhalmágyon; Brassó megyében Brassóban,

Barcaszentpéteren és Barcaföldváron; Bihar megyében Nagyváradon, Belényesen

és Köröstárkányban; továbbá Zsombolyán, Tg. Jiuban, Slobozia Vechén, Ciurelen,

Felső-, illetve Alsótömösön, Lugoson, Piteşti-en, Vulkányban, Caracalban stb. hoz-

tak létre, illetve működtettek tovább internáló központokat úgy, hogy szinte min-

den megyében létezett legalább egy. Országszerte – egyes kutatók szerint összesen

3630 – saját kutatásaim szerint 44 lágerről tudunk. Ezekből szállították a Romá-

nia területén működő szovjet átmeneti táborokba a foglyokat. Román ellenőrzés

26 Visinszkij, Andrej Januarjevics (1883–1954). Szovjet jogász, politikus. 1931-ben főügyész, igazságügyi népbiztos-helyettes, 1933-ban a Szovjetunió főügyészének helyettese, 1935-ben főügyé-

sze. 1939–44-ig a Népbiztosok Tanácsának elnökhelyettese, 1940 és 1949 között külügyi népbiztos, 1949–53-ig külügyminiszter.

27

Iszlamov, T. M.–Pokivajlova, T. A (szerk.): Transzilvanszkij vaprosz. Vengero-rumünszkij territorialnüj szpor i SZSZSZR 1940– 1946. Dokuemntü, Moszkva, 2000, 66. dok., 266–268.

28 Zorin, Valerian Alekszandrovics (1902–1986): szovjet politikus, diplomata. A szovjet Külügyminisztérium népbiztosa (1941–1944); a Szovjetunió csehszlovákiai (1945–1947), nyugat-németországi (1955–1956) és franciaországi (1965–1971) nagykövete; a Szovjetunió külügyi képviselője (1947–1955 és 1956–1965), képviselő az ENSZ Biztonsági Tanácsában (1952–1953 és 1956–1965).

29 Ciuceanu, Radu (szerk.): Misiunile lui A. I. Vâşinski în România. Din istoria relaţi lor româno-sovietice 1944– 1946. (Documente secrete), Bucureşti, Institutul Naţional pentru Studiul Totalitarismului, 1997, 129.

30 Şandru: i.m., 18.

91

Benkő Levente

alatti fogolytáborok voltak például az ó-romániai Argeş megyei Corbeni-ben,31 az

ugyancsak ó-királyságbeli, Ilfov megyei Budeşti-en,32 Turnu-Măgurelén,33 a Gorj

megyei Bărbăteşti-en,34 Caracalon,35 Titun. Szovjet kézen levő láger volt a focşani-i mellett Konstancán.36

A szabály szerint az internáló központokat a szovjet–román fegyverszüneti

egyezmény 2. és 15. szakaszai értelmében érintett személyek számára a „kény-

szerlakhely” kirovására, tehát tulajdonképpen internálásra hozták létre.37 Az internáltak nem léphettek kapcsolatba a külvilággal, tehát levelezniük sem szaba-

dott, külső személyeknek szigorúan tilos volt belépni a központok területére, vagy

50 méternél kisebb távolságra megközelíteni azokat. Az internáló központok ügy-

vezetése a Belügyminisztérium hatáskörébe tartozott, a hadügyi tárca feladatkö-

rébe csak az őrzést utalták.

Az őrszemélyzetnek semmilyen kapcsolata nem lehetett az internáltakkal,

reggel és este névsorolvasást kellett tartani, a lágerparancsnokok kívánsága sze-

rint éjszaka is, de a „hálókban” , azaz barakkokban csak a tisztek ellenőrizhették a létszámot. A szabály ugyanakkor egy sor, soha be nem tartott, illetve valóra nem

váltott más előírást is tartalmazott. Eszerint például a lágerbe történő belépéskor

mindenkinek fejenként 10–10 ezer lejt kellett (volna) befizetnie az elszál ásolás

– azaz ágy, matrac, ágynemű – fejében, de szabadulás esetén, a fogoly el átására

– az ő költségén – biztosított eszközök, a láger tulajdonában maradtak. Ugyancsak a

foglyok által befizetett pénzből biztosították az étkeztetést, de arról is rendelkeztek, hogy „akinek nincs jövedelme, munkába ál ítják, hogy megkeresse ételének árát”. Az ún. eltartási költségek megál apítása a lágerek parancsnokainak a hatáskörébe tartozott. A szabályzat előírta még, hogy éjszaka a foglyok legkevesebb 8 óra pihenőt kap-31 Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltár (a továbbiakban: MNL OL), Külügyminisztérium iratai (a továbbiakban: KÜM) 87, 13. cs., 1944 – c, 133, 136, 146–200.

32 Uo., 134.

33 Uo., 135.

34 Uo., 137–138.

35 Uo., 139–145.

36 HM HIM Hadtörténelmi Levéltár, Honvédelmi Minisztérium elnöksége (a továbbiakban: HM

eln.), 1945, 39992, 2.

37 Regulament pentru înfiinţarea şi funcţionarea centrelor de internare. Jurnalul Consiliului de Miniştri Nr. 762. Monitorul Oficial (Partea I), Nr. 258/6 noembrie 1944. A szovjet–román fegyverszüneti egyezmény 2. szakasza arról rendelkezett, hogy „Románia kormánya és főparancsnoksága kötelezi magát Németország és Magyarország Románia területén található fegyveres erőinek lefegyverzésére és internálására, valamint az említett ál amok ott tartózkodási hel yel bíró ál ampolgárainak internálására.” E szakasz függelékében rögzítették, hogy a rendelkezés nem vonatkozik

„az il ető országok zsidó eredetű honpolgáraira” . A 15. szakasz szerint a román kormány kötelezettséget vál alt arra, hogy román területen feloszlat mindenféle, és a jövőre nézve nem engedélyez semmiféle „fasiszta rendszerű, Hitler-barát politikai, katonai vagy félkatonai” , valamint bármilyen egyéb, az Egyesült Nemzetekkel, „de kivált a Szovjetszövetséggel szemben el enséges eszmeterjesztést folytató” szervezetet.

92

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

janak, és általában 8–10 órányi fizikai munkát végezzenek naponta. Minden szerdán

és szombaton általános takarításnak és heti egy fürdésnek, vasárnaponként mun-

kaszüneti napon ún. val ásos szolgálatnak kellett (volna) lennie, és „felekezetenként az internáltak imádkozhatnak” . A rendelkezés ugyanakkor előírta az egészségügyi el átást is. Az orvosi és fogorvosi kezelést a lágerek katonaorvosainak kellett (volna) biztosítaniuk heti egy viziten, súlyos esetekben pedig szükség szerint. Különleges

gyógyszerek biztosítása, illetve megszerzése a lágerek parancsnokainak feladatköré-

be tartozott az internáltak költségén. Az orvosságok beszerzésére szolgáló levelezést is csak a parancsnokok bonyolíthatták le. Rendkívül súlyos esetekben a betegeket az

adott kórház, vagy megye orvosának a jóváhagyásával szigorú őrizet alatt kórházba

lehetett utalni. A kezelés költségei viszont kizárólag a beteg fogolyra hárultak. A Bel-

ügyminisztérium csak akkor vál alta át az anyagi terhet, ha a betegnek semmilyen

jövedelmi forrása nem volt. A lágervezetés ellenőrzése alatt juthattak hozzá az inter-náltak fehérneműt, ruhát és élelmet tartalmazó csomagokhoz. A foglyokat hetente

legfeljebb egyszer – csakis a rokonok – látogathatták meg, kizárólag a parancsnokok

vagy az általuk erre a célra kinevezett személyzet jelenlétében. A gyakorlatban azonban mindezekből a szabályszerű előírásokból vajmi kevés érvényesült. Tulajdonkép-

pen a Belügyminisztérium – néhány részlet kivételével – az Antonescu-rezsim alatt,

1941. március 22-én megjelent szabályzatot38 másolta át. Csupán a zsidókat érintő

részeket hagyták ki, az internáló láger helyett az internáló központ megnevezésre

cserélték át, a táborlakókra vonatkozó előírásokon nem változtattak.39

Az elhurcolás és indokai

A romániai elhurcolások előzményei és jogi keretei után tekintsük át a következ-

ményeket. A hatóságok a dél-erdélyi internálások megkezdése után néhány héttel

Észak-Erdélyben is hozzáfogtak a tömeges elhurcolásokhoz. Ezek során gyakran

tapasztalt félrevezetés volt, hogy a magyar férfiaknak azt ígérték, a csendőrőrsö-

kön igazolást kapnak, utána szabadon hazamehetnek. Azzal a „váddal” is hurcoltak el magyarokat, hogy partizánok voltak. Egy másik, gyakran alkalmazott félre-

vezetés volt – a szovjet málenkij robot mintájára – a néhány napi munkára, utak,

hidak javítására történő behívás. Mindez csak cselfogás volt, a háttérben ugyanis a

román hatóságok – a nemzetközi előírásokkal ellentétben – hadifoglyoknak nyil-

vánították azokat az erdélyi férfiakat, akik a magyar hadseregből – a további har-

cot értelmetlennek tartva, sok esetben feljebbvalóik hallgatólagos beleegyezésével

– elszöktek és hazatértek otthonaikba, a katonaruhát levetve pedig civilekként ér-

ték meg a román csendőrség visszatérését Észak-Erdélybe.

38 A román Belügyminisztérium 1941. március 22-i, 6491. számú rendelkezése.

39 Nagy: i.m., 69.

93

Benkő Levente

A Liteanu tábornok, valamint az NKVD munkatársai, Krilov és

Durdenyevszkij által (is) jelzett félremagyarázások, túlkapások a civil lakosság

körében nem maradtak visszhang nélkül. Eszerint hiányosságok és visszaélések

történtek a magyar és a német ál ampolgárok letartóztatásakor, „a fegyverszüneti egyezmény értelmében internálandó magyar és német alattvalókról nem vezettek

pontos nyilvántartást” .40 Ez a megál apítás azért fontos, mert érzékelteti, hogy gyakorlatilag válogatás nélkül hurcolták el hazulról a magyarokat és a németeket.

Másfelől pedig igazolni látszik azt is, hogy miért olyan hiányos az internáltak és

az elhunytak nyilvántartása.

Az internálások „túllihegett” voltát, általában a romániai magyarság elleni túlkapásokat, Sănătescu miniszterelnökhöz intézett, 1944. november 14-én kelt

közös beadványukban tették szóvá Márton Áron gyulafehérvári római katolikus

püspök, Szász Pál, az EMGE41 elnöke, valamint Nagy Ferenc református püspök-

helyettes, a dél-erdélyi egyházrész vezetője. Egyebek mellett szóvá tették az erdélyi magyarság tömeges elhurcolását, a rekvirálások során tapasztalt, és a magyarságot

kisemmiző bánásmódot, az EMGE betiltását, a Szárazajtán, Csíkszentdomokoson,

Gyergyószentmiklóson, Diódon, Magyarlapádon, Tordaszentmihályon és más he-

lyeken történt magyarellenes atrocitásokat, a második bécsi döntés nyomán Dél-

Erdélyből Észak-Erdélybe menekült magyarok hazatérésének akadályoztatását.

Felrótták továbbá, hogy immár két éve a dél-erdélyi magyar földművesek, kisipa-

rosok és értelmiségiek jelentős részét dolgoztatják különféle munkatelepeken sa-

ját ruhájukban, silány élelmezés és lakásviszonyok között, ráadásul egészségügyi

gondozás nélkül. Míg azonban a román munkaszolgálatosok 2–3 hónap múlva

szabadulnak, a magyarok legnagyobb része másfél év óta egyhuzamban kénytelen

ezeken a helyeken lerongyolódva, egészségileg is megviselve dolgozni, és volt rá

példa, hogy a hatóságok a ruhasegélyek átadását is megakadályozták.42 Feltárták,

hogy a román átál ást követő napokban a falvakból és a városokból a magyar ve-

zetőket, így az értelmiségieket, papokat, tanárokat, földműveseket és iparosokat

– 20 évestől 70 évesekig – a csendőrség és a rendőrség összeszedte, anélkül, hogy

erre az emberek bármilyen okot szolgáltattak volna. Szeptember végén az inter-

náltak egy részét szabadon engedték, de lakásukat azóta sem hagyhatták el, és

tekintettel arra, hogy a lelkészeket internálták, több községben immár két hó-

napja nem volt istentisztelet.43 A beadvány szerint 1944. október második felé-

ben ezrével gyűjtötték össze a 17–19 éves, úgynevezett katonai előképzős magyar

ifjakat, akiket a román ó-királyságban – az úgynevezett Regátban – osztottak be

különböző munkatelepeken. A magyar fiatalok közül többen a megerőltető me-

40 Népi Egység, 1944. december 22.

41 Erdélyi Magyar Gazdasági Egyesület.

42 MNL OL, KÜM-87, 13. cs., 1944 – c, 76.

43 Uo., 76–77.

94

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

netelés áldozatául estek. Az elhurcolt magyar tizenévesek közül körülbelül 1000-

et Bukarest mellett tartottak fogva. „Ez utóbbi 1000-et 70 km-en gyalog vitték, s a fáradtságtól, és úgy látszik a megerőltető menetelés következtében az 1000-ből csak 170 érkezett be a rendeltetési helyre, a többi útközben betegen összeesett” –

áll a beadványban.44 Ugyanakkor folyamatos volt a magyar tanárok, tanítók és

más értelmiségiek munkaszolgálatra való behívása, ezzel párhuzamosan a román

csendőrség és a katonai hatóságok tömegesen fogták le ismeretlen okokból a ma-

gyar férfiakat. A Marosvásárhely–Marosludas–Felvinc–Nagyenyed–Gyulafehér-

vár–Nagyszeben útvonalon, heteken át 80, 100, 200 fős csoportokban hajtották

élelmezés nélkül, az elcsigázott és lerongyolódott magyar internáltakat. A közel

200 kilométeres útszakaszt gyalogosan tették meg az elhurcoltak, akik csak úgy

juthattak némi élelemhez, hogy az őket kísérő fegyveres katonák szemet hunytak,

amint az útba eső helységek magyar lakossága legalább egy-egy darab kenyérrel

segített rajtuk. Hasonló módon történt a székelyföldi magyar férfiak elhurcolása

is. Beadványukban Márton Áron, Szász Pál és Nagy Ferenc – az erőszakos hit-

térítést is szóvá téve – sérelmezték, hogy egyes helyeken, így például Alsó-Fehér

vagy Háromszék megyében román papok és hivatalos személyek a magyar val ás

elhagyására, és a román ortodox, illetve görög katolikus val ás felvételére kény-

szerítik a magyarokat.45

A dél-erdélyi elhurcolásokról Nagy Ferenc Vásárhelyi Jánosnak, az Erdélyi

Református Egyházkerület püspökének is beszámolt. Keltezés nélküli, a püspök-

ségen 1945. március 19-én iktatott helyzetjelentésében egyebek mellett összegez-

te azokat a súlyos fenntartási gondokat, amelyekkel a háborús károkat szenvedett

nagyenyedi kollégium abban az időszakban küszködött. Azt is leírta, hogy 1944.

augusztus 26-a óta a Kollégium több tanára – Elekes Viktor, Nagy József, Vita

Zsigmond, Horváth Zoltán, Jarosievitz Zoltán – internálótáborban vannak. Őket

„nem mint politikai bűnösöket, hanem mint túszokat fogtak el és szál ítottak szeptember 17-én Gyulafehérvárra, majd Târgu Jiuba” . A nagyobb diákok egy részét és további tanárokat katonai kényszermunkatáborokban dolgoztatnak, köztük van

Bakó Árpád, Szatmáry Gyula, Deák Ferenc, Rácz Lajos, Csáky Gyula, ifj. Veress

István, dr. Könnyű Miklós, Donáth Ernő – akit a szovjetek még Tordáról hurcol-

tak el, egy magyar csoport tagjaként és Brassó felé vitték. Ugyanakkor hozzájuk

hasonlóan Dél-Erdély más helységéből is hurcoltak el magyar tanárokat, taní-

tókat. Ebben az időszakban a Kollégium főgondnoka, dr. Szász Pál lakóhelyén,

Gáldtőn volt internálva. Nagy Ferenc helyzetjelentésének külön fejezetét képezik

a dél-erdélyi református egyházrész sérelmei és nehézségei. Ezek közé tartozott,

hogy még 1944. augusztus 23-án több lelkészt is elhurcoltak Târgu Jiuba, Bras-

sóba, de még az azóta hazabocsátott lelkészek sem szabadok, hiszen nem hagy-

44 Uo., 77.

45 Uo., 78.

95

Benkő Levente

hatják el otthonukat, gyakorlatilag „a lakásukban vannak internálva” , semmilyen szolgálatot nem végezhetnek, az elmenekült, vagy egyéb oknál fogva más helysé-

gekben tartózkodó lelkészeket pedig nem engedik haza szolgálati helyükre. Ilyen

helyzetben volt maga Nagy Ferenc is.46 A reformátusokéhoz hasonló helyzetben

voltak a római katolikusok is. Bereczky József tasnádi református lelkész például

arról tájékoztatta 1945. március 8-i levelében Vásárhelyi Jánost, hogy Tasnádon

még a vasárnap templomba igyekvő embereket is robotra hajtották, a térségből

mintegy 450 embert, kilencven százalékban római katolikusokat szedtek össze

január 3-án, és elvitték őket Oroszországba kényszermunkára. „A kath. káplánt is (…) a környékbeli néhány kath. papot is elvitték. Egy ny. plébános helyettesíti őket.

De ha kell, mi, reformátusok mindenben önzetlenül és lélekhalászati mesterkedések nélkül a segítségükre vagyunk” – írta levelében Bereczky József.47

A dél-erdélyi magyar értelmiség elhurcolásáról további részleteket tudunk

meg egy, a tg. jiu-i lágerből Zippel Ferenc egykori internált által kimentett nap-

lószerű feljegyzésből is.48 Ennek tanúsága szerint Dél-Erdélyben Abrudbányáról,

Nagyenyedről, Gyulafehérvárról, Aradról, Újaradról, Simándról, Csávosról,

Lippáról, Oravicáról, Ótelekről, Petrozsényből, Lupényből, Nagyszentmiklós-

ról, Temesvárról, Vajdahunyadról, Nagyszebenből, Türkösről, Zsombolyáról,

Temesrékásról stb. hurcoltak a táborba magyarokat. A foglyok névsorában ta-

lálunk cipészt, tímárt, kereskedőt, szabót, vasúti és banktisztviselőt, tanítót, ta-

nárt, bank- és gyárigazgatót, orvost, ügyvédet, mérnököt, vasesztergályost, órást,

elektrotechnikust, kőfaragót, tanulót, szerelőt, kertészt, földművest, malomtulaj-

donost, nyugalmazott posta- és vasúti alkalmazottat, fonómestert, jegyzőt, lap-

szerkesztőt, római katolikus, református és unitárius lelkészt és másokat. A név-

sor tanúsítja, hogy elsősorban olyanokat internáltak Tg. Jiuba, akik a dél-erdélyi

magyar társadalom erejét, más szóval gerincét képezték. A magyarok mellett

német nemzetiségűeket és magyar ál ampolgárokat is találunk az összeírásban.

A névsorban szereplő legidősebb internált az 1857-ben született Mennbrath [?]

József aradi kőfaragó, aki tehát akkor 87 éves volt, a legfiatalabb az 1928-ban

született, az akkor alig 16 éves Ujj Pál aradi tanuló. A töredékes Zippel-naplóbeli

feljegyzések alapján nem lehet pontosan megál apítani, hogy hány személyt zsú-

foltak össze a tg. jiu-i lágerbe, bár nyilvánvaló, hogy a tábor hetek alatt megtelt.

A Csendőrség Főfelügyelősége ugyanis 1944. november 10-án – 47 591. számú

telefonutasításában – arra adott parancsot, hogy a német vagy magyar alattvalók

46 Erdélyi Református Egyházkerület Központi Gyűjtőlevéltára (a továbbiakban: EREL), Kolozsvár.

Vásárhelyi János püspöki levelezése, 139. csomó, 1945, 165. A keltezés nélküli jelentést 1945. március 19-én 165. számmal iktatták, az iratcsomó lapjait nem számozták meg, a forrásmegjelölésként szolgáló számozás az iktatószámnak felel meg.

47 Uo. 162/1945.

48 Zippel Ferenc temescsákovai iskolaigazgató–tanító jegyzetei. A valószínűleg hiányos dokumentum eredetijét örököse őrzi Sepsiszentgyörgyön, egy fénymásolat a szerző tulajdonában.

96

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

közül többé egyetlenegyet se küldjenek Tg. Jiuba, mert az internáltak száma már

túllépte a láger befogadóképességét, az azután internálandókat pedig a csendőr-

légiók székhelyén tartsák fogva.49

A Kommunista Párt Maros-Torda megyei szervezete és a Magyar Demokrata

Szövetség 1944. november 11-én dr. Ioan Bozdoc prefektusnak átadott memoran-

dumban tiltakozott.50 A dokumentumban leszögezik, hogy „a közigazgatás meg-

szervezőinek nagy része a bosszú gondolatával jött ide, rajtunk kívánják megbosszul-ni azokat a sérelmeket, amelyeket a fasiszta magyar ál am velük szemben elkövetett.

[…] A [szovjet–román] fegyverszüneti egyezmény második pontjára hivatkozva a román hatóságok – sajátos értelmezésük alapján – letartóztatják és internálótáborok felé irányítják mindazokat a férfiakat, gyakran asszonyostól, csecsemőstől, a), akik a magyar vagy a román hadseregből megszöktek, eldobva a Szovjetunió el en irá-

nyított fegyvert; b) a német és magyar hadseregtől 51 elhurcolt és most Észak-Erdély valamelyik részéből visszatért lakosságot; c) azokat, akik Antonescu uralma idején Dél-Erdélyből politikai magatartásuk miatt kénytelenek voltak Észak-Erdélybe menekülni, avagy kiutasíttattak; d) mindazokat, akiknek nem sikerült román ál am-

polgárságot szerezni; e) mindazokat a diákokat, akik a két ország 52 közötti kölcsönös megegyezés alapján Észak-Erdélyben tanultak; f) mindazokat, akik az 1940. év előtti Magyarország területéről jöttek Észak-Erdélybe és politikai meggyőződésükhöz hí-

ven itten maradtak és végül g) kivizsgálatlan feljelentésre, vádaskodásra bárkit” .53

A beadványt megfogalmazók szerint a lakosság ingó is ingatlan vagyonát minden-

féle jogalap és törvényes ítélet nélkül – de hatósági segédlettel – az Észak-Erdély-

be betelepedők elveszik. Bár a helységekben csendőrök teljesítenek szolgálatot, a

falvakban mindennapos a magyar lakosság kifosztása és bántalmazása. A román

falusi lakosságot felfegyverezve nemzetőrségekbe szervezik, miközben a magyar

lakosság fegyvertelenül és megszervezetlenül teljesen ki van szolgáltatva a román

nemzetőrség kénye-kedvének. A panaszosok hozzáteszik, hogy a közalkalmazot-

takat százával bocsátják el törvénytelenül, a szovjetek parancsára nemrég megnyílt

magyar anyanyelvű elemi és középiskolákat a román hatóságok önkényesen be-

zárták, megtiltották a magyar anyanyelv használatát, leszedték a magyar felirato-

kat, a közigazgatásban pedig csak a román nyelv használható; mindezeket pedig

„a román hatóságok tevőlegesen okozzák” .54

49 ANICB, IGJ, dosar nr. 159/1944, 228.

50 Szabad Szó, 1944. november 12.

51 Tulajdonképpen: a német és a magyar hadsereg által.

52 Románia és Magyarország.

53 Szabad Szó, 1944. november 12.

54 Uo.

97

Benkő Levente

Lágerek és foglyok

Romániában a tg. jiu-i és a barcaföldvári, valamint a szovjet ellenőrzés alatti

focşani-i fogolytáborok kerültek be leginkább a köztudatba. A târgu jiui lágerről

már esett szó. Az emlékezetben – de már a korabeli sajtóban is – haláltáborként

hírhedté vált barcaföldvári gyűjtő-, illetve átmeneti táborba, magyar és német

hadifoglyok mellett, a fogolysereg legnagyobb részét kitevő észak-erdélyi ma-

gyar és sváb polgári személyeket zsúfoltak össze. A Földváron fogva tartottak

számáról egymástól eltérő adatok léteznek. Niculae Spiroiu volt honvédelmi mi-

niszter közlése szerint55 a lágerben felületes volt a foglyok nyilvántartása, emiatt nem találtak semmilyen összesítő statisztikát a táborban járt foglyokról. Spiroiu

egy 1945. október 18-i összeírást idézve arról számolt be, hogy az ún. nyugati

hadjárat idején a földvári táborban 1450 német hadifogoly fordult meg, „a töb-

bi fogoly kategóriáról nem készült hasonló összeírás” . A legtöbb foglyot – szám szerint 1871-et – 1945 márciusában jegyezték Földváron. Ugyanakkor levéltári

forrásokra hivatkozva Spiroiu tábornok közölte, hogy 1944 októbere és 1945 jú-

liusa között 298 fogoly halt meg a táborban pusztító kiütéses tífuszjárvány ide-

jén. A földvári fogolylétszám ennél valószínűleg nagyobb volt, hiszen a lágerből

szabadultak között volt, aki 8000 fogolyról tett említést,56 és volt olyan túlélő, aki 4500-ra tette csak az itt elhunytak számát.57 A különféle romániai fogolytáborokban sínylődő foglyok névösszeírásait, és egyben az első helyszíni beszámo-

lókat közlő korabeli sajtótermékek közül a Marosvásárhelyen megjelenő Szabad

Szó című napilap, 1945 februárjában a földvári haláltáborban sínylődő „hatezer

magyar hadifogoly és internált” szörnyű sorsát tette szóvá.58 A sepsiszentgyörgyi Dolgozók Szava című hetilap pedig a Földváron ártatlanul sínylődő 2500–3000,

magyar, német, román, szerb és zsidó fogolyról tett említést.59 A lap, egy kisza-

badult fogoly elmondása alapján, arról számolt be, hogy Földváron 15 éves gyer-

mekektől aggokig, minden korosztályból találhatók foglyok. Magyarország leg-

távolabbi vidékeiről ál andóan érkeztek az újabb és újabb fogolyszállítmányok,

55 Spiroiu, Niculae tábornok, volt román honvédelmi miniszter 1993. június 15-i válaszlevele Kerekes Károly RMDSZ-es parlamenti képviselőnek a földvári láger 1944 októbere és 1945 júniusa közötti működésére vonatkozó beadványára. Egy fénymásolat a szerző tulajdonában.

56 Nagy B. Imre (Szárazajta) földvári túlélő közlése a szerzővel: „Amikor én onnan 1945 márciusában megszöktem, nyolcezer embert hagytam ott” .

57 Boros Ernő: „Mindennap eljött a halál”. Szatmár megyeiek a földvári fogolytáborban, Szatmár-németi, Szent-Györgyi Albert Társaság–EMKE Szatmár megyei szervezete, Otthonom Szatmár megye 15. , 2002, 54.

58 Szabad Szó (Marosvásárhely), 1945. február 22.

59 Dolgozók Szava (Sepsiszentgyörgy), 1945. január 2.

98

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

emiatt a földvári tábor annyira túlzsúfolt lett, hogy az internáltak egy részét át-

vezényelték a szomszédos román helységbe, Lügetre.60 Itt azonban a rögtönzött

deszkapriccs összeomlott az emberek súlya alatt, néhányan meghaltak, többen

súlyos sérüléseket szenvedtek és meghaltak.61

A Niculae Spiroiu tábornok által idézett 1945. októberi forrás aligha tükrözi a

földvári láger teljes, főleg a kezdeti működése alatti fogolylétszámot. Hiszen 1945

októberében ez a tábor már a bezárás előtt ál t, és bizonyos, hogy befogadóképes-

sége több ezresre volt tehető. Ezt mutatja, hogy Románia átál ása napján, 1944. au-

gusztus 23-án, a szovjetellenes háborúban (1941–1944) foglyul ejtett 5306 szovjet

katonát tartottak nyilván Földváron.62

A havasalföldi Focșani-ban működött ebben az időszakban kelet-európai

egyik legnagyobb szovjet fogolytábora. Az NKVD 176. számú, 1944 és 1948 kö-

zött működő gyűjtő-, illetve átmeneti lágerében német és magyar hadifoglyok és

internált – otthonukból elhurcolt – civilek tízezreit tartották fogva. Itt válogatták őket, majd a munkaképeseket a Szovjetunió különféle kényszermunkatáboraiba

irányították. Az egykori Román Fegyverszüneti Bizottság Putna (ma: Vrancea)

megyei Albizottsága iratanyagában található jelentések szerint 1945 februárjában

újabb 50 ezer, magyar és német fogoly érkezését várták Focșani-ba,63 májusban

pedig az itteni lágerben 35–40 ezer fő volt a magyar és a német foglyok létszá-

ma.64 A szovjet városparancsnokság 1945. május 30-án további 20 ezer fogoly

elszál ásolását kérte, ami nagyon nehéz helyzet elé állította a helyi román tér-

parancsnokságot. Mint utóbbinak a Putna megyei Fegyverszüneti Albizottság-

hoz beterjesztett bizalmas jelentésében ál , „valamennyi helyi laktanyát, katonai létesítményt elfoglaltak már a szovjet lágerek” . Az érkező újabb 20 ezer foglyot pedig csak úgy lehetett volna elszál ásolni, ha „a város majdnem teljes lakosságát kilakoltatják, a település egyik felébe a szovjet alakulatokat és kórházakat, esetleg a román csapatokat is összezsúfolják, a másik felébe pedig az érkező 20 ezer foglyot 60 Lüget, a Brassó megyei, Szászmogyorós (szászul: Nussbach) községhez tartozó falu, román neve: Arini. A 2. számú barcaföldvári fogolytábor melléktábora működött ebben a faluban. A helység (tábor) neve magyar levéltári forrásokban is román nevén fordul elő a legtöbbször.

61 Incze Imre (Szárazajta, Köpec) túlélő közlése a szerzővel: „Az emeletes priccs olyan jó ötven méter hosszú volt, egyszer a sok ember súlya alatt megingott, összedőlt, s akik alul voltak, azokot odanyom-ta. Sokan meghaltak, megfélszegedtek....” Bővebben l. Benkő Levente: Fogolykönyv, Sepsiszentgyörgy, Trisedes Press, 1999, 192–197.

62 Popa, Vasile: Prizonierii sovietici în România (1941–1944), http://www.once.ro/sesiuni/

sesiune_2007/9%20prizonieri_popa.pdf, 2017. január 15.

63 Serviciul Județean al Arhivelor Naționale Vrancea, fond nr. 127, Comisia Română pentru Aplicarea Armistițiului (a továbbiakban: SJANVn, CRPAA). Delegația CRPAA a Județului Putna, inv. nr. 238, dos. nr. 12/1945, 40.

64 Uo. dosar nr. 12/1945, 52.

99

Benkő Levente

helyezik el.” 65 A város lakossága 1930-ban 32 481, 1948-ban 27 960 fő volt,66 a focșani-i szovjet lágerrendszert67 a város déli részén, többnyire a korábbi katonai

létesítményekben (barakkok, raktárak stb.) alakították ki.

Kétségkívül, Focșani-ból ennél sokszorta több foglyot irányítottak a Szovjet-

unióba. A helyi vasútállomásnak a román–szovjet Fegyverszüneti Bizottság egy-

kori Putna megyei testületéhez beterjesztett jelentései szerint ugyanis csak 1945

első felében összesen 3835, foglyokkal megrakott vasúti kocsi érkezett a városba

Kürtös, Debrecen, Érmihályfalva, Biharpüspöki, Zsombolya, Lugos, Brassó irá-

nyából.68 Mint látszik, a legtöbb szerelvény a trianoni Magyarország felől érke-

zett, de a romániai legfőbb gócpontok felől is jöttek fogolyszállítmányok. Óvatos

becslések szerint is csak 1945 első felében – nagyrészt az európai háború befeje-

zése után(!) – legalább 270–380 ezer fogoly érkezett Focșani-ba. Szintén a helyi

vasútállomás korabeli jelentései szerint, csak 1945. április 1. és június 12. között összesen 534 vasúti kocsi indult Focșani-ból a Szovjetunió felé foglyokkal,69 ami

óvatos becslések szerint is legalább 37–50 ezer személyt jelent. Az 1944. augusztus

23. és 1945 eleje, valamint az 1945 nyarát követő időszakból még nem kerültek

elő a Focșani-ba érkező, illetve innen a Szovjetunióba irányított fogolylétszámmal

kapcsolatos források. Nehezíti a kutatást, hogy egyrészt távozáskor a szovjet ka-

tonai hatóságok magukkal vitték a láger iratanyagát, másrészt pedig – mint láttuk

Barcaföldvár esetében – a focșani-i szovjet táborban sem vezettek fogolynévsort.70

Életkörülmények a lágerekben

A foglyok számára általában sehol sem biztosították a szabályokban előírt felté-

teleket és körülményeket. A tg. jiu-i lágerkörülményeket érzékelteti a korábban

idézett Zippel-naplónak egy részlete, miszerint „irigyeljük a koldust” és „pajtáknak, ólnak beil ő férges barakkban” laknak az emberek, így hát nem csoda, hogy a fertőtlenítő mellett valóságos ruhahegy tornyosul „tetves rongyokból” . A Zippel-napló feljegyzései a tömeges elhalálozások voltát is megörökíti: „[...] temetői munkára szólt a parancs [...] önként jelentkezett sírásónak a tanár, a pék, a postainspek-65 Uo. dosar nr. 15/1945, 3.

66 http://www.ziaruldevrancea.ro/actualitatea/1588824554-populatia-orasului-focsani-de-a-lungul-timpului-de-ce-nu-suntem-mai-multi-in-prezent.html, 2017. január 17.

67 A Román Fegyverszüneti Bizottság Putna megyei Albizottsága irataiban legtöbbször a Focșani-ban működő „lágerek” többes számban olvasható. Fogvatartási helyek voltak iskolaépületekben, volt katonai létesítményekben stb., ami valószínűsíti, hogy a város területén több részből álló, összefüggő táborrendszert hoztak létre a szovjetek.

68 SJANVn, CRPAA, dosar nr. 4/1945, 76–81., 176–178.; dosar nr. 5/1945, 23–26.

69 Uo. dosar nr. 4/1945, 82–94., 173–175.; dosar nr. 5/1945, 27–31.

70 Uo. dosar nr. 12, 160.

100

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

tor [...] és ásta és csákányolta kemény munkával a temetői talajt, és nyitotta meg

– ismeretlen halottnak – az örökkévalóság kapuját. [...] És arat a kaszás mindenfelé, fel nem tartóztatható munkával, amint az Idő szekere sem ismer akadályt. Itt fog és megál ít a drótsövény, s a nagy Kaszás nem ismer akadályt. Drótakadályt sem! Be-lekapott a drótsövények mögé, és most már egyre gyakrabban kap bele. Leszedte azt a társunkat is, aki szemben velünk, az emeleti priccsek során annyit szenvedett.” 71

Ennél is embertelenebben voltak a körülmények a földvári fogolytáborban.

A közvélemény a hozzátartozók elbeszéléseiből ismerkedhetett meg a földvári lá-

gerrel. Egy – a Földvárra hurcolt édesapját 1945 februárjában kereső – asszonyka,

Földvárról hazatérve a korabeli sajtóban számolt be a látottakról. Elmondása sze-

rint nagy kiterjedésű területen földbevájt, fűtetlen lyukakban tartották fogva az

embereket, akik halálsápadt arcukkal inkább síri alakokra emlékeztettek. A napi

élelem reggel két deciliter meleg vízből, délben négy deciliter burgonyalevesből,

azaz sárga léből ál t, amelyben alig úszkált néhány szem burgonya, a napi élelem-

hez tartozott még öt deka kenyér. A szemtanú 20–25-re tette a naponta elhunytak

számát, akiket a keményre fagyott föld miatt nem tudtak azonnal eltemetni, így

előfordult, hogy a halottak sokszor napokig temetetlenül hevertek.72

A foglyok kicsempészett levelek, pontosabban cédulákra írt üzenetek révén

kértek segítséget a külvilágtól. A környékbeli falvak – elsősorban Hídvég – lakos-

sága segített lehetőségeihez mérten. A parancsnokkal – egy román őrnaggyal – is

tárgyaló szemtanú szerint a kiutalt élelmiszer elfogyott, a kormánytól pedig nem

tudtak megfelelő el átást szerezni.73 A körülményekre jellemző, hogy az 1945 feb-

ruárjában Földváron fogva tartott 6000 fogoly fele beteg volt, ebben az időszakban

naponta 20–25 elhunytat temettek.74

1945. február végén már haláltáborként emlegették a földvári lágert. A sajtó-

ban napvilágot látott három levél, amelyekből kiderült, hogy a táborparancsnok-

ság nem adja át a foglyoknak a hozzátartozók által hozott csomagokat. A hoz-

zátartozók – az őrök tilalma ellenére – kerülő utakon mégis megközelítették a

temetőt, ahol a foglyok elhunyt társaik sírjait ásták, itt lopva szót tudtak váltani rokonaikkal és át tudták adni a csomagokat. A gödröket a végelgyengülés határán

levő foglyokkal ásatták, de a tanúvallomásokból kiderül, hogy „ezek nem képesek

annyi sírt ásni, amelyekbe a naponta elhalt foglyokat el tudják temetni” . „A foglyok nagyon kérték, hogy intézzünk valamit ügyükben, mert ha nem, valamennyien ott

pusztulnak el. Ma délelőtt is 15 társukat temették el. […] Azt is elmondták a foglyok, hogy a még a táborban levő újabb 30 halottat nem tudják eltemetni, mert nem győznek elég sírt ásni. A ma megásott öt sírba csak 15 holttestet tudtak temetni” –

71 Zippel Ferenc temescsákovai iskolaigazgató–tanító jegyzetei. A valószínűleg hiányos dokumentum eredetijét örököse őrzi Sepsiszentgyörgyön, egy fénymásolat a szerző tulajdonában.

72 Szabad Szó, 1945. február 22.

73 Uo.

74 Uo.

101

Benkő Levente

számoltak be a szemtanúk. Az elmondottakból kiderül az is, hogy egy sírba 3–4

halottat tettek, de csak egy keresztet állítottak föléjük. Egy másik szemtanú arról

számolt be, hogy karácsonykor fia két sáros krumplit kapott, és amikor újabb ket-

tőt szerzett, az őrök rettenetesen elverték. Mindhárom levélíró megerősíti, hogy

aki áttért az ortodox val ásra, illetve aki bizonyítani tudja román származását, azt szabadon engedik.75 Ezt több túlélő is megerősíti.

Eddig előkerült adatok alapján összesen közel négyszázra tehető a

barcaföldvári, lügeti és brassói lágerekben elhunytak száma. Ez aligha fedi a való-

ságot, hiszen ha elfogadjuk, hogy az 1945 februárjában és márciusában pusztító

tífusz- és vérhas-járvány idején – miként azt a korabeli sajtóban beszámoló tanúk

és a túlélők is állították – valóban 20–25 elhunyt foglyot temettek naponta, akkor

az áldozatok száma jóval meghaladja a négyszázat.76 Eddigi kutatásaim nyomán

biztosan állítható, hogy csak a földvári láger lügeti melléktábora határában 74 sír-

ban temettek el foglyokat.77

Kísérletek a foglyok segélyezésére és kiszabadítására

Noha a dél-erdélyi internálások már 1944 augusztusában, az észak-erdélyi elhur-

colások pedig szeptemberben-októberben megkezdődtek, és nagyrészt le is zaj-

lottak, a korabeli, kivétel nélkül kommunista irányítás, illetve befolyás alatt álló romániai magyar sajtó sokáig hallgatott a történtekről. A „fasizmus el eni harc he-vében” a magyar civilek tömeges meg- és elhurcolása sokáig semmilyen nyilvánosságot nem kapott. Eleinte a romániai magyarság érdekképviseletét kisajátító, kom-

munisták irányítása alatt álló Magyar Népi Szövetség (a továbbiakban: MNSZ) is

hallgatott és sajtója révén csak akkor tette szóvá az internálások magyarellenes

voltát, amikor 1944–1945 telén a lágerekben pusztító járványok során százával,

de lehet, hogy ezrével haltak meg hadifoglyok és internált polgári személyek, amit

már nem lehetett elhallgatni. Addig az Észak- és Dél-Erdélyből elhurcoltak ügyé-

ben a hozzátartozók fogalmazták meg elsőkként panaszaikat. Rajtuk kívül sokáig

más alig hal atta a szavát a foglyok érdekében. Az MNSZ még 1944 decemberében

sem nagyon akart, vagy tudott szembenézni a tényál ással. Kurkó Gyárfás elnök

például egy csíkszeredai népgyűlésen a szovjet–román fegyverszüneti egyezmény

75 Világosság, 1945. március 1.

76 Nagy B. Imre (Szárazajta) túlélő közlése a szerzőnek: „Én magam vettem részt sírgödörásóként legalább tíz olyan temetésen, amelyeken semmit sem írtak fel arról, hogy kik a halottak. Ástunk egy-egy három méter széles, ugyanolyan hosszú és három méter mély gödröt, leraktunk az aljába egy rend meztelenre vetkőztetett foglyot, ezekre keresztbe tettük a másik rendet, és így tovább, amíg a sírgödör megtelt. Utána elföldeltük, s ennyi volt az egész. Tizenkét-tizenöt holttestet tettünk egy-egy ilyen gödörbe. De ott nem volt sem pap, sem írás, semmi, azt sem tudtuk, hogy kiket temettünk így el.”

77 Arhiva Ministerului Apărării Naţionale, UM 02405 Piteşti, fond nr. 5435, dosar nr. 795, sz. n.

102

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

„valamennyi rendelkezésének lelki smeretes betartására” buzdította a jelenlevőket , 78

tökéletes összhangban az akkor még miniszterelnök-helyettes Petru Grozával, aki

azt hangoztatta, hogy „szigorúan végrehajtjuk a fegyverszüneti feltételeket” .79 Az MNSZ elnöke ugyan kijelentette, hogy a román hatóságok „veszedelmes fasiszták”

megbélyegzéssel demokrata székelyeket hurcoltak el, de hozzátette: „a székelység kötelessége, hogy az itthon maradt fasiszta elemeket […] ezekért a becsületes emberekért szolgáltassa ki” .80 Kurkó – legalábbis a korabeli tudósításban idézett ál áspontja szerint – megkerülte a lényeget, miszerint az embereket azért hurcolták el,

mert magyarok. Másfelől mondhatni kiszolgáltatta a román hatóságoknak azokat

a magyarokat, akikre rá lehetett fogni, hogy fasiszták. Pedig a marosvásárhelyi

Szabad Szó világosan fogalmazott, amikor jóval a csíkszeredai népgyűlés előtt azt

írta: „[…] védtelen emberek; magyarok, gyermekek, öregek seregét minden jogalap

nélkül kikergették békés otthonukból, a darabka földről, ahol évszázadokon át éltek, s elhurcolták messze idegenbe, hogy méltóképpen feltehessék bosszújuk fekete

»i« betűjére a pontot. Ezek az elhurcolt szerencsétlenek épp oly kevéssé voltak a véres háború okozói, mint az a sok százezernyi román dolgozó, földműves és munkás, ki

egyik napról a másikra tengette életét” .81 Hiszen kit lehetett volna internálni olyan körülmények között, hogy a magyar közigazgatás 1944 szeptemberében Észak-Erdélyből kivonult, és a kiürítési parancs miatt távozni kényszerülők mellett „elmenekült mindenki, akit a fasiszta propaganda megfertőzött” 82?

A „hivatalos” romániai magyar érdekképviselet tétovasága és tétlensége láttán az elhurcoltak családtagjai, hozzátartozói a nem kevésbé baloldali beállítottságú

lapokhoz fordultak segítségért. Eleinte itt sem jártak sikerrel, sőt az MNSZ kolozs-

vári lapja, a Világosság asszonyok és édesanyák egy csoportjának válaszolva „a felszabadulás első napjaiban biztonsági okokból elvitt férfiak” -ként említette a szovjetek által elhurcolt 3000–5000 kolozsvári magyar polgári személyt.83 Az asszonyok

nem hagyták annyiban és 1945. március 2-i keltezésű levelükben Vásárhelyi János

erdélyi református püspökhöz fordultak. Mint írták, „ az összes kolozsvári magyar nők nevében, síró és kétségbeesett magyar anyák, hitvesek és elárvult gyermekek ne-vében fordulunk nagyméltóságodhoz segélyért, oltalomért és pártfogásért azoknak a szerencsétlen elhurcolt magyar emberekért, kiket minden ok nélkül ártatlanul elra-boltak családjukból, otthonukból, hogy kegyetlenül kínozzák és halálba vigyék őket.

A mi fájó lelkünk, szívünk régóta megérezte és tudja, hogy minő sorsban szenvednek a szerencsétlenek, de ha sírva, jajgatva, kétségbeesve valahol felszólaltunk érdekükben, vagy panaszkodtunk, elhal gattattak bennünket azzal, hogy: »nincsenek rossz 78 Népi Egység, 1944. december 5.

79 Uo.

80 Uo.

81 Szabad Szó, 1944. november 30.

82 Népi Egység, 1944. december 10.

83 Világosság, 1944. november 23.

103

Benkő Levente

sorsban, vagy pedig jönnek már haza stb.«.” Arra kérték tehát Vásárhelyi Jánost, hogy „szólaljon fel a magyar [sic!]84 kormánynál, hogy intézkedjenek, tegyenek valami lépéseket, és hozzák haza azokat a szerencsétlen, elhurcolt magyar embereket, kik a foksányi és a többi táborokban szenvednek” .85 1945. április 4-én kelt válaszában Vásárhelyi János jelezte, hogy a levélben írt kérdésben annak idején felszólalt, és

„Groza miniszterelnök úr ígéretet tett, hogy a kérdést mivel kezébe vette, intézkedik az elhurcolt lelkészek szabadon bocsátása érdekében. (…) A szóban forgó kérdésben legközelebbi alkalommal ismét lépéseket teszek, hivatkozással a fent említett ígéretre.

(…) Sajnos, én többet nem tudok tenni, de amit lehet, azt ezután is megteszem.” 86

Ugyanebben az időszakban, március 22-én, a dél-erdélyi református anyák és

feleségek nevében özv. Szakáts Józsefné volt kolozsvári tanítónő fordult levélben

Vásárhelyi püspökhöz. Mint írta, „a dél-erdélyi ref. lelkészeket 1944. aug. hóban internálták, jelenleg a Târgu Jiu-i táborban sínylődnek. (…) Könyörgünk, szabadítsa meg az egyház szolgáit (köztük van az én fiam is), akik ártatlanul szenvednek csak azért, mert magyarok.” A Groza-kormány ígéretére hivatkozva, kérte a püspököt:

„emeljen szót a szerencsétlen papjai érdekében, hiszen a jó Isten és a Főtiszteletű

Püspök úron kívül nincs senkink” .87

Az idézett a levelek arra utalnak, hogy a szeretteiket kereső, az ő érdekük-

ben megszólaló hozzátartozók aligha számíthattak a katonai és civil hatóságok tá-

mogatására, ezért keresték a megoldást az egyháznál. Olyan körülmények között

tették ezt, hogy nem sokkal előtte, 1945 januárjában a Nicolae Rădescu vezette

kormány miniszterelnök-helyettese, Petru Groza arról biztosította az erdélyi ma-

gyarságot: ha akaratának érvényt tud szerezni, a Románia területén működő láge-

rek minden internáltja huszonnégy órán belül szabad lesz.88 Februárban Gheorghe

Vlădescu-Răcoasa nemzetiségügyi miniszter a nemzeti kisebbségekkel, ezen belül

a magyarsággal szembeni bánásmódot, valamint a munkatáborokat illetően úgy

nyilatkozott, hogy az MNSZ képviselőivel táborról-táborra járva tájékozódik a

tényál ásról, és ahol jogtalanságot talál, ott helyrehozza azt, akiket pedig ok nélkül tartanak fogva, azokat szabadon bocsátja.89

Vásárhelyi János válaszlevelében megfigyelhető, hogy a minden elhurcolt

kiszabadítását kérő asszonyokhoz képest ő csak az internált lelkészek szabadon

bocsátását említi. Ezt tette szóvá azon az 1945. március 13-i, Kolozsvárra kihelye-

zett kormányülésen, amelyen I. Mihály román király is részt vett, és amely aktus

tulajdonképpen a román közigazgatás hivatalos visszatérését jelentette Észak-Er-

délybe. Erre az alkalomra Vásárhelyi János is hivatalos volt. A királyt és a mi-

84 A levélíró alighanem a hivatalát átvenni készülő új román kormányra gondolt.

85 EREL, 147/1945.

86 Uo. 187/1945.

87 Uo. 1945., sz. n.

88 Szabad Szó, 1945. január 4.

89 Világosság, 1945. február 4.

104

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

niszterelnököt üdvözlő felszólalásában az Erdélyi Református Egyházkerület ne-

vében kifejezte „egyházunk híveinek, papjainak, tanárainak hódolatát, bizalmát és lojalitását Felséged felkent személyével, az ország kormányával, a nagy szövetséges hatalmakkal szemben” . Mint fogalmazott, „buzgón imádkoztunk azért, hogy Isten oltalma vegye körül Felségedet és segítse meg a magas kormányt, hogy itt ezen a

földön az itt élő népek és nemzetek javára a nyugodt, békés, harmonikus együttmű-

ködést biztosítsák azon nagylelkű célok szerint, amelyeket az itt élő népek számára a társult hatalmak kijelöltek. (…) Ezzel a szeretettel kívánja szolgálni egyházunk királyi Felségedet, az ország javát, a népek közötti békét, az emberiség előhaladá-

sát, Isten dicsőségét. Amidőn egyházunk nevében kifejezem ezt az elhatározásunkat, Felségednek és kormányának jóságos oltalmába ajánlom templomainkat, iskoláinkat, papjainkat, híveinket. Éljen a Király! Éljen a Kormány! Isten segedelme legyen országunkkal, hatalmas szövetségeseinkkel, hogy megteremtsék a béke áldott életét a szenvedő világ számára.” 90 Vásárhelyi püspök azzal fordult Grozához és minisz-tereihez: „Engedjék meg, hogy ezúttal csak annyit kérhessünk, szíveskedjenek in-

tézkedni, hogy azok a lelkészek és oktatók, akiket magyarságuk miatt internáltak, és más bűn nem írható a terhükre, visszatérhessenek parókiájukra és iskoláikba.

Az internáltak szabadon bocsátásával a magyar családok – feleségek, édesanyák és gyermekek – is ugyanolyan boldogok lesznek, mint amennyire ma örvend a román

nemzet.” Az egyenes választ megkerülve, Groza a magyar lelkészekre és tanítók-ra utalva azt mondta, „beiktatásunk pil anatában ígéretet tettünk arra, hogy senki nem maradhat lágerben politikai meggyőződései miatt, s hogy azonnali intézkedé-

seket hozunk kiszabadításuk érdekében.” 91

Vásárhelyi János hódolatát és lojalitását fejezte ki mind a román király, mind

a Groza-kormány iránt. Utóbbiba vetett bizalmáról Révész Imre tiszántúli re-

formátus püspököt is tájékoztatta, amikor 1945. március 15-i levelében azt írta,

hogy „az ország kormányának miniszterelnöke komoly nyilatkozatot tett a román–

magyar megbékélés szel emében, ami reményt ad arra, hogy egyházunk munká-

ját áldásosan tudjuk tovább folytatni.” 92 E bizakodás nem hozta meg a várt eredményt, az elhurcolt lelkészek és összességében az internált, fogva tartott emberek

továbbra is a lágerekben maradtak, amihez hozzájárult, hogy a szovjet csapatok

jelenléte ebben a kérdéskörben eleve szűk mozgásteret biztosított a román ha-

tóságok számára. Vásárhelyi János püspök és összességében az egyházi vezetés

sem lehetett könnyű helyzetben, hiszen miközben a lakosság részéről érkeztek

90 EREL, 148/1945.

91 Az 1945. március 13-án, Kolozsváron tartott rendkívüli minisztertanács jegyzőkönyve, ANICB, fond Preşedinţia Consiliului de Miniştri, dos. 3/1945, 127–153. Közli Nastasă, Lucian – Andreescu, Andreea –Varga Andrea (szerk.): Minorităţi etnoculturale, Mărturii documentare, maghiarii din România (1945–1955), Cluj, Centrul de Resurse pentru Diversitate Etnoculturală, Diversitate etnoculturală în România, 2002, 76.

92 EREL 144/1945.

105

Benkő Levente

a segélykérő jelzések, számukra is szűkös volt a cselekvés eszköztára. Ilyen kö-

rülmények ismeretében értelmezendő, hogy Vásárhelyi János püspöki – eddig

feltárt – levelezésének diskurzusából hiányzik a tömegesen elhurcoltak szaba-

don bocsátásának fogalma és gondolata. A püspök például egy keltezés nélküli,

valószínűsíthetően 1945 tavaszán szerkesztett beadvánnyal fordult Petru Groza

miniszterelnökhöz, a Református Egyház legégetőbb gondjaként a lelkészek, az

özvegy lelkészfeleségek és árva lelkészgyermekek nyugdíját, segélyezését említve.

Mint írta, 1945 januárjától a jogosultak – 70 lelkész, 150 özvegy lelkészfeleség és

140 árva lelkészgyermek – egyetlen vasat sem kaptak, miután a magyar admi-

nisztráció alatt az érintettek nem a magyar ál amtól, hanem a budapesti székhe-

lyű egyházi központtól kapták juttatásaikat, és értelemszerűen az új helyzetben

ez nem válik lehetővé. Ugyanakkor Vásárhelyi püspök a dél-erdélyi református

felekezeti, pénztelen iskolák, tanárok és tanítók számára kért ál ami támogatást.

Emlékeztette a miniszterelnököt, hogy átadott már neki kolozsvári találkozásuk-

kor – a március 13-i kormányülés és fogadás alkalmával – e tárgyban egy közös,

Márton Áron gyulafehérvári római katolikus püspök által is aláírt beadványt. El-

lenben Vásárhelyi János levelében utalás sincs az otthonaikból elhurcolt lelkészek

és hívek ügyére.93 Egy 1945. május 22-i keltezésű, szintén Groza miniszterelnök-

höz intézett másik beadványban Vásárhelyi János az Észak-Erdélyi Református

Egyházkerület (egyházrész) internált főgondnoka, az idős és szívbeteg Bethlen

Bálint szabadon bocsátását kérte, de ezúttal sem tette szóvá az elhurcolt lelké-

szek és hívek ügyét.94 A Minisztertanács elnöksége nevében Mircea Meteș kabi-

netigazgató május 29-i keltezésű válaszában arról értesítette Vásárhelyi Jánost,

hogy a Bethlen Bálint szabadon bocsátása ügyében benyújtott kérelmet kedvező

elbírálás végett a Belügyminisztériumba a lelkészek és özvegy lelkészfeleségek,

valamint árva lelkészgyermekek nyugdíja-segélyezése ügyében benyújtott kérel-

met pedig ugyancsak kedvező elbírálás érdekében a val ásügyi kultuszminiszté-

riumba továbbították.95 E válaszok ismeretében valószínűsíthető, hogy a román

kormányzat valamilyen formában csak reagált volna az elhurcoltak ügyére vo-

natkozóan, ha ez a kérdéskör a beadványokban szerepel.

Mindenesetre ilyen körülmények között Vásárhelyi János legfeljebb annyit

tehetett, hogy a hozzá eljutott segélykérő leveleket az érintettekhez továbbította.

Például 1945. május 13-án Nagy Ernő hadapród őrmester, református igazgató-

tanító a vonatból kidobott, és egy vasúti alkalmazott révén Vásárhelyihez elju-

tott cédulán üzente, hogy „Méltóságos Püspök Úr! Orosz hadifogolyként megyek

itt keresztül. Arra kérem Püspök Urat, legyen szíves feleségemet értesíteni, hogy élek. Címe: Nagy Ernőné ref. tanítónő Iregszemcse, Tolna m. Szívességét hálásan

93 Uo. 323/1945.

94 Uo. 323/1945.

95 Uo. 396/1945.

106

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

köszönöm. Kaszner László balatonújhelyi lakos is velem van. Ezt is feleségemnek

kérem megírni. Nagy Ernő.” 96 A pozsonyi fogolytáborból május 17-én – Románi-

án keresztül – a Szovjetunióba indított, Szálasi oldalán harcolni nem akaró ma-

gyar hadifogoly tisztek 172 fős csoportja dobott ki üzenetet Kolozsváron, vagy a

közelében, arra kérve a megtalálót, hogy a névsort több példányban lemásolva

juttassa el az amerikai, az angol, a svéd, a magyar követségeknek vagy konzulátu-

soknak, Budapestre, a Honvédelmi Minisztériumba, valamint a római katolikus

és a református püspökségre. A felsorolt 172 tiszt és altiszt zöme magyarországi,

de találunk köztük felvidéki és 20 erdélyi személyt is. A névsoron két egymástól

egyértelműen eltérő kézírás és írószer – töltőtol , illetve ceruza – különböztet-

hető meg, amiből valószínűsíthető, hogy útközben egyik vasúti kocsiból a má-

sikba adták a papirost. A segélykérő levélben az is szerepel, hogy szintén a po-

zsonyi lágerből „több szál ítmánnyal 12 000 fő (tizenkettőezer) magyar legénység is kiszál ít[tat]ott Oroszországba.” A névsor gépelt másolatát a kolozsvári református püspökség 1945. június 1-jei keltezéssel a budapesti Egyetemes Konvent

elnökségéhez továbbította, az erdélyi tisztek esetében pedig az illetékes lelkészi

hivatalok által értesítették a hozzátartozókat.97 Ugyanígy járt el Vásárhelyi püs-

pök azzal a levéllel is, amelyet szintén 1945 májusában egy Kolozsváron átmenő

fogolyszállítmányból Kovács András nagybózsvai (Abaúj megye) fogoly dobott

ki, egyenesen a püspöknek címezve. „ Ál ítólag Oroszországba visznek dolgozni,

hogy meddig leszünk ott, nem tudjuk, de mindenesetre igen megnyugodnának az

otthoniak, ha tudnák, hova lettünk” – írta május 20-i keltezésű rövid üzeneté-

ben, megjegyezve, hogy Bózsváról nyolcukat viszik, vele van még Tilimon István,

Bal a János, Matusz Gyula, Iván János, Kovács János, Palágyi Aladár és Palágyi

László is. Vásárhelyi János 1945. június 19-én továbbította a levél gépelt szövegét, valamint a foglyok névsorát Nagybózsvára, arra kérve az ottani lelkészt, értesítse

a hozzátartozókat.98

A Focşani-on keresztül a Szovjetunióba még el nem hurcolt, tehát még Ro-

mánia területén fogva tartott foglyok kiszabadítása, illetve szenvedéseik enyhítése

ügyében sokat nyomott a latban a Maros-Torda megyei magyarság kiál ása. A saj-

tó útján, a nagy nyilvánosság előtt követelték, hogy engedjék vissza az elhurcolta-

kat, a védtelen és kiszolgáltatott magyarok egész seregét, akiket az Észak-Erdélybe

berendezkedő új hatalom hurcolt internáló táborokba.99 Emellett Marosvásár-

helyről hivatalos küldöttséget menesztettek Bukarestbe, ahol az internáltak ügyé-

ben a Belügyminisztériumban legalább annyit elértek, hogy a Tg. Jiuban fogva

tartottak közül 28, Maros-Torda megyei gyermeket néhány napon belül szabadon

96 Uo. 295/1945.

97 Uo. 343/1945.

98 Uo. 404/1945.

99 Szabad Szó, 1944. november 30.

107

Benkő Levente

bocsátottak, és ígéretet kaptak arra, hogy a többi internáltat is szabadon enge-

dik.100 A küldöttség tagja, Remus Pop ügyvéd beszámolt arról, hogy Bukarestben

a Maros-Torda megyéből internált 450 gyermeknek és hozzátartozóiknak a sza-

badon bocsátását sürgették, s hogy Galacról és Tg. Jiuból 300 gyermeket enged-

tek el a Belügyminisztériumnak azon rendelete alapján, amely a nem harc vagy

menekülés közben elfogott emberek szabadon bocsátását szabályozza. Remus

Pop bukaresti ígéretek alapján ugyanakkor azt mondta: a belügyi tárca a katona-

szökevényeket is elengedi.101 Merthogy az is kiszivárgott: tekintettel arra, hogy az internáltak 70–80 százaléka a magyar hadseregből megszökött férfiakból került

ki, a Belügyminisztérium a fegyverszüneti (szovjet–román) vegyes bizottsághoz

fordult a kérdés tisztázása ügyében. Az pedig azt válaszolta: a magyar haderőből

megszököttek nem tekintendők hadifoglyoknak.102

Közben az MNSZ ál áspontja is tisztázódni látszott. Az 1944. december 17-i,

bukaresti nagygyűlésén felszólalók ugyanis már félreérthetetlenül hangoztatták,

hogy „a fasiszta csendőrök a székely nép legjobbjait, a demokratákat nyilasoknak nyilvánították, és elhurcolták” , kérték tehát az illetékeseket, hogy járjanak közben az elhurcoltak, megkínzottak szabadon bocsátása érdekében. Czikó Nándor,

a Szövetség bukaresti szervezetének elnöke kénytelen volt kijelenteni, hogy „az

internáló táborokban néhány száz valódi fasiszta 103 mellett a román ál ampolgársá-

gú magyar munkások és földművelők ezrei sínylődnek.” 104 Az MNSZ viszont így is csak 1945 februárjában tette meg az első határozott lépést az elhurcoltak szabadon

bocsátásáért, amikor a Nicolae Rădescu miniszterelnökhöz és az Országos De-

mokrata Arcvonalhoz küldött táviratban a romániai lágerek ügyében leszögezték:

„E táborokban uralkodó ál apotok a fasiszta haláltáborokra emlékeztetnek.” 105

A körülmények ismeretében a marosvásárhelyi Népvédelmi Egyesület és a Vö-

röskereszt felhívással fordult a lakossághoz a Barcaföldváron sínylődő internáltak

segélyezésére. Elsősorban élelmet, ruhát és pénzt kértek a foglyok számára, hogy

a lehető leghamarabb enyhítsenek a fogvatartottak szenvedésein.106 Huszonnégy

óra alatt teherautónyi élelmet és ruhát gyűjtöttek össze, amit 1945. február 24-én

vittek el Földvárra.107 Mindezek nyomán – mondhatni egész Erdélyre kiterjedt –

100 Uo., 1944. december 5, 7, 13. Erről a Szabad Szó alapján 1944. december 17-én a Világosság is beszámolt.

101 Szabad Szó, 1944. december 13. Az információt a Szabad Szó alapján 1944. december 19-i szá-

mában a Világosság is közölte.

102 Szabad Szó, 1944. december 13.

103 Ekkor a „fasiszta” jelző kommunista szitokszó volt, nem feltétlenül volt valódi tartalom is mö-

götte.

104 Népi Egység, 1944. december 24.

105 Szabad Szó, 1945. február 21.

106 Szabad Szó, 1945. február 23. és február 24.

107 Uo., 1945. március 1. A második szállítmányt dr. Kovács Elek, a Közegészségügyi Állomás vezetője, a Népvédelmi Egyesület és a Vöröskereszt képviseletében pedig a több túlélő által is em-108

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

a foglyok életének mentésére, a családtagok révén már korábban elindult la-

kossági segélyakció, amelyben mindenekelőtt a hídvégi magyarok jeleskedtek.

Különösen Földvár kapott nagy hangsúlyt az életmentés során. A hídvégi ma-

gyarok otthonukban szál ásolták el a szomszédos Földváron fogva tartott hozzá-

tartozóikat keresőket, így például a Szilágyságból, Biharból és Szatmárból érke-

zőket, akiknek lehetőséget teremtettek, hogy ételt főzzenek az éhezők számára.

A Földvárral szomszédos Krizba falu evangélikus gyülekezetének akkori lelkésze,

Máthé János hídvégi református kollégájának, Lőrinczi Árpádnak a felhívására

1945 januárjában gyűjtést szervezett a faluban. Az asszonyok ételt főztek, ame-

lyet az összegyűjtött ruhaneművel együtt szekerekkel szállították Földvárra, ahol

azonban az őrség nem engedte be a segíteni szándékozókat. A szállítmány így a

szintén sanyarú sorban sínylődő lügeti foglyokhoz került.

A foglyok segélyezésére a Marosi Református Egyházmegye ún. utazó lelkészi

ál ás létrehozását kezdeményezte. A lelkészi értekezlet 1945. május 17-i közgyűlé-

sén Kovács Kálmán egyházmegyei jegyző javasolta: „a hatalmas orosz birodalom

területén elzárt” magyar foglyok gondozására hozzanak létre egy „utazó titkári (lelkészi)” ál ást, hogy „ezáltal is mutassa meg egyházunk testvéri szeretetét úgy a fogságban sínylődők, valamint a hozzájuk tartozók iránt” . Az értekezlet általános helyesléssel fogadta el az indítványt, és felkérte Vásárhelyi János püspököt, hasson oda, hogy a református hadifogoly-gondozó, utazó lelkészi ál ást sürgősen szer-vezzék meg, erre az ál ásra szláv nyelvet ismerő lelkészt alkalmazzanak. Az ál ás

költségeinek fedezésére pedig kérték, hogy a püspök adjon ki felhívást közadako-

zásra.108 A lelkészi értekezlet május 17-i határozatát az egyházmegyei tanács júni-

us 7-i ülésén megerősítette, következésképpen minderről Farkas Jenő udvarfalvi

lelkész, esperes június 8-án értesítette Vásárhelyi Jánost, kérve őt, hogy „az ügyet méltóztasson tanulmányozás tárgyává tenni, és ha lesz rá lehetőség, ezen valóban nagy hézagot pótló intézményt megvalósítani.” 109 Június 19-i válaszlevelében Vá-

sárhelyi püspök „nagy megértéssel” vette tudomásul a kezdeményezést, amelyről

– mint írta – a szomszédos egyházmegyéket is tájékoztatni fogja. Egyben jelezte,

hogy maga is szeretné, ha sikerülne beindítani ezt a munkát, de mivel a püspök-

ségnek erre nincs anyagi fedezete, a terv úgy valósítható meg, ha „az egyházmegye vagy a lelkészértekezlet (…) anyagi fedezetről gondoskodik” .110

Mindezzel párhuzamosan a Nemzetközi Vöröskereszt magyarországi képvi-

selete is folytatta 1945 tavaszán a még Romániában levő foglyok felkutatását. Egy

1945. április 19-i összeírás szerint az aradi lágerben 11 magyarországi sebesült

legetett „grófné” , Bissingen Erzsébet asszony, valamint Józsa Jenő, Barabás Imre, Szabó Zoltán orvostanhallgató, Postás Sándorné és Kopacz Géza vitte el Földvárra.

108 EREL, 405/1945.

109 Uo.

110 Uo.

109

Benkő Levente

fogoly volt111, egy május 18-i jegyzék pedig a temesvári (Fratélia) lágerben fogva

tartott 132 magyar fogoly nevét és adatait tartalmazza.112 Míg az Aradon fogva

tartottak mindegyike katona volt, addig a Temesváron levők közül volt 65 polgári

személy, 67 pedig katona. Ebben az időszakban a román hatóságok hajlandóak

voltak kicserélni a rabokat Magyarországon fogva tartott román ál ampolgárságú

foglyokkal. Ekkor a ceglédi kórházban közel 100, az orosháziban közel 30, Szen-

tesen közel 15, Egerben 2, Szegeden pedig közel 100 sebesült romániai civilt és

katonát ápoltak, akiknek kicserélésére a Honvédelmi Minisztérium a magyar és

a román kormány közötti egyeztetésére várt.113 Május 14-én, a Szövetséges Ellen-

őrző Bizottságnak a két országban működő képviselője jelenlétében, Magyaror-

szág átvette Romániától a bărbăteşti-i 3. számú fogolytáborból azt az 56 magyar

hadifoglyot, akikkel a magyar haderőt egészítették ki. A szabadulók között vol-

tak anyaországiak, bihariak, szatmáriak, Kolozs, Udvarhely, Csík és Háromszék

megyeiek is.114 A Magyar Vöröskereszt megbízottja 1945 júniusában meglátogat-

ta a szovjetek által Arad környékére vezényelt magyar foglyokat. Megál apította:

a Pankotán fogvatartott magyarok éheznek, és teljesen le vannak rongyolódva

amiatt, hogy nem kapják meg a szovjet parancsnokság által részükre kiadandó

élelmiszert, és a román katonai parancsnokság ráadásul fegyencruhába öltöztetve

nehéz munkára kényszeríti őket. Hasonló sorsban osztozott a Borosjenőn fogva

tartott 21 magyar fogoly is.115

Összegzés

A romániai magyarok és németek 1944. őszi tömeges internálása és elhurcolása,

illetve későbbi szórványos hazaengedése/-térése az adott időszakban a két nem-

zetről kialakul képet, és az ebből eredő bánásmódot tükrözi. A korabeli román

hatóságok részben önállóan, részben az 1944. szeptember 12-i szovjet–román

fegyverszüneti megál apodásban vál alt kötelezettségekből eredően jártak el.

A történtek kulcsmozzanatának bizonyult Románia 1944. augusztus 23-i átál ása,

de legfőképp a szóban forgó fegyverszüneti egyezmény sajátos értelmezése, vagyis

az, ahogyan az akkori román hatóságok a szerződés egyértelműen ál ampolgársági

jogál ásra vonatkozó rendelkezését egyértelműen nemzeti hovatartozásra terjesz-

tették ki. Az ál ampolgárság és a nemzeti hovatartozás szándékos összemosásával

terebélyesedett ki az internálás Erdély teljes magyar és német nemzetiségű ősho-

nos lakosságát is érintő intézkedéssorozattá. Ennek nyomán kerültek – sok helyen

111 HL, HM eln., 1945, 25738, 8.

112 Uo., 4–7.

113 Uo., 1.

114 Uo. 1945, 25204, 2–4.

115 Uo. 1945, 29802, 1.

110

Magyarok és németek fogsága 1944–1945-ben Romániában

a szó legigazibb értelmében haláltáboroknak minősülő – internáló lágerekbe, on-

nan a szovjet GULAG–GUPVI lágerekbe erdélyi magyarok és németek tízezrei.

S mivel az elhurcolás csak a magyarokat és a németeket érintette, az intézkedés-

sorozat akár egyfajta etnikai tisztogatásként is értelmezhető.

Irodalomjegyzék

Benkő Levente: Fogolykönyv, Sepsiszentgyörgy, Trisedes Press, 1999.

Benkő Levente–Papp Annamária: Magyar fogolysors a második világháborúban I–II. , Csíkszereda, Pal as Akadémia, Bibliotheca Transsylvanica, 2007.

Boros Ernő: „Mindennap eljött a halál”. Szatmár megyeiek a földvári fogolytáborban, Szatmárnémeti, Szent-Györgyi Albert Társaság–EMKE Szatmár megyei szervezete, Ott-

honom Szatmár megye 15. , 2002.

Ciuceanu, Radu (szerk.): Misiunile lui A. I. Vâşinski în România. Din istoria relaţi lor româno-sovietice 1944– 1946. (Documente secrete), Bucureşti, Institutul Naţional pentru Studiul Totalitarismului, 1997.

Iszlamov, T. M.–Pokivajlova, T. A (szerk.): Transzilvanszkij vaprosz. Vengero-rumünszkij territorialnüj szpor i SZSZSZR 1940– 1946. Dokuemntü, Moszkva, 2000.

Kacsó Sándor: Nehéz szagú iszap fölött. Önéletrajzi visszaemlékezések III. , Bukarest, Kriterion, 1993.

Nagy Mihály Zoltán: Válságos idők. A dél-erdélyi magyarok internálása és annak hatá-

sa a magyarság politikai önszerveződésére (1944. szeptember–1945. szeptember) , in Csorba Béla–Matuska Márton–Ribár Béla (szerk.): Rémuralom a Délvidéken. Tanulmányok, emlékezések, helyzetértékelések az 1944/45. évi magyarel enes atrocitásokról, Újvidék, Atlantis, A Vajdasági Magyar Tudományos Társaság kiadványai, 2004, 51–74.

Nagy Mihály Zoltán–Vincze Gábor (szerk.): Autonomisták és centralisták. Észak-Erdély a két román bevonulás között (1944. szeptember–1945. március), Kolozsvár–Csíkszereda, Erdélyi Múzeum-Egyesület–Pro Print, Források a romániai magyarság történe-

téhez, 2004.

Nastasă, Lucian–Andreescu, Andreea–Varga Andrea (szerk.): Minorităţi etnoculturale, Mărturii documentare, maghiarii din România (1945–1955), Cluj, Centrul de Resurse pentru Diversitate Etnoculturală, Diversitate etnoculturală în România, 2002.

Popa, Vasile: Prizonierii sovietici în România (1941–1944),

http://www.once.ro/sesiuni/sesiune_2007/9%20prizonieri_popa.pdf, 2017. január 15.

Şandru, Dumitru: Metamorfozele gulagului românesc. Centrele de internare: 1944–1945, Arhivele totalitarismului, 1994/1–2, 7–21.

Sárándi Tamás: A kisebbségek és a magyarságpolitika a romániai sajtóban 1944–1945,

Pro Minoritate, 2005. ősz, 120–122.

111

LEVENTE BENKŐ

Hungarians and Germans in captivity in Romania

in 1944-1945

The first phase of the imprisonment of Hungarians in a broader sense was practical y undertaken by the Romanian authority by its own wil , since everything was done under their respective jurisdiction until the armistice agreement became signed between the Allied Forces (the Soviet Union) and Romania on the 12th of September, 1944. This was the international agreement that regulated the internment of the Hungarian and German soldiers, as well as the interment of the civilians of these nations.

The at itude of the Romanian people, of course, was partly aided by the image of

Hungarians that was developed between the two world wars. After the Treaty of Trianon, most of the Hungarian communities living in Transylvania, Banat and Partium tried to reorganize themselves, in a political, cultural and economic sense, to prepare a national institutional network that can help the Hungarian community to remain intact. This,

however, triggered suspicion and grudge among Romanians and the Romanian authori-

ties, which increased significantly after the Second Vienna Award on the 30th August in 1940. The Romanian authorities began the internment process of Hungarian individuals already at that time.

The study, after the careful consideration of the sources and the legal documents regarding postwar interment operations in Romania, concludes that it was the nationality of individuals that – beside their citizenship – became the main reason for their deportation. While there were a plenty of people in Romania, like the State Minister of the Interior Ministry, general Gheorghe Liteanu, who tried to draw at ention to the unlawful detentions, bringing up the actual contents of the armistice agreement in the argument, these at empts have proved futile. Regarding the internment camps, the Interior Ministry practical y copied the regulations of the Antonescu regime from 1941, only leaving out the parts about the Jews and changing the name from “lager” to “center”, but without any alterations concerning the rules of keeping prisoners.

Besides drawing these conclusions, the paper also introduces the main grounds the

interments were based on and presents many of the consequences of these events. The

textual sources help us to imagine the actual Romanian concentration camps and the living conditions in these facilities. The only at empts to help the prisoners, or to free them, were those performed by relatives and individual persons. The Hungarian government

remained silent, the letters cited frequently at est how lit le support one could expect from the military and civil authorities. This is how the role of the Christian Churches, and, for example, János Vásárhelyi, Transylvanian bishop of the Reformed Church, became

important, because many of the relatives reached out to him and pleaded for intercession.

112

NAGY ALPÁR-CSABA, PhD

Nemzeti traumák – lokális emlékezet

Kutatási összefoglaló1

Bevezetés. A kutatás általános leírása

2012 áprilisában lehetőségem nyílt találkozni „Bapóka bácsival”, a 85 éves Bükkös János ajtoni lakossal. Találkozásunk elsődleges célja nem a második világháború

eseményeinek felidézése volt, de az idős ember mély személyes érintettsége miatt

rövidesen mégis arra terelődött a szó, és megtudtam: azon román ál ampolgárok

közé tartozik, akiket 1944 őszén nemzetiségük miatt háborús bűnösök módjára

hurcoltak lágerbe, ő pedig onnan kalandos úton szabadult, két hónap múlva. Ez

a beszélgetés adta a 2012–2015 között három éven át végzett kutatás ötletét, tudniillik hogy az utolsó pil anatban megszólítsam azokat, akik a hasonló traumákat elszenvedők közül akkor még életben voltak, és rögzítsem vallomásaikat.

Kutatásomat olyan Kolozsvártól keletre és délre fekvő településeken végeztem, amelyek a második bécsi döntés után mindvégig Romániánál maradtak, de többségükben, vagy jelentős számban magyarok lakták. A Belvedere palotában

megrajzolt határ ugyanis teljesen szabálytalanul, és minden stratégiai, gazdasági, sőt etnikai szempontot félretéve húzódott. Ahogyan azt Sinkó Erzsébet 1 A kutatást az MTA Domus szülőföld pályázatának támogatásával folytattam 2012–2015 között.

113

Nagy Alpár-Csaba, PhD

magyargyerőmonostori lakos mondta: „ez a határ tönkretett minket” .2 Kijelentése teljesen érthető, ha megvizsgáljuk, hogy ezek az évszázadokig szervesen Kolozsvár vonzáskörzetéhez tartozó települések hogyan szakadtak le a várostól,

és lettek sorvadásra ítélve mind gazdasági, mint demográfiai szempontból.

Kalotaszegen a főúttól délre fekvő magyar települések közül Magyargyerőmonostor, Magyarvalkó, valamint a tordaszentlászlói völgy magyar falvai maradtak Romániánál: Magyarfenes, Tordaszentlászló, Magyarléta és a Jára völgyének települései. Mivel a határt Kolozsvártól közvetlenül délre, Erdőfeleken húzták meg, Tordatúr, Ajton és a teljes Aranyosvidék a két várossal, Tordával

és Aranyosgyéressel szintén Romániánál maradt. Keletre, a Mezőség felé a határ először követte a Kolozsvár–Szászrégen autóút vonalát, de a magyarkályáni pataknál észak felé kanyarodott, így az út mentén levő, vagy attól délre fekvő,

jelentős magyar lakosságú települések (Mócs, Fráta, Magyarszovát, Mezőkeszü,

Pusztakamarás, Kis és Nagysármás) nem kerültek Magyarországhoz. Ezek a települések ugyanis beleestek az ún. „Göringzsákba”, vagyis abba a földgázlelőhelyeiről híres zónába, melyet a délerdélyi német gazdasági érdekek miatt – maga Göring javaslatára – a tengelyhatalmak döntőbírái jobbnak láttak Romániánál

hagyni. A kérdéses terület, amely valóban zsákszerűen nyúlik be ÉszakErdélybe, feltehetően az utolsó pil anatban maga Göring módosító javaslatára nem került Magyarországhoz.3

A történeti forrásokból számos személyes sérelemről, így behívó elől való

menekülésről, gabonaelkobzásról, deportálásokról, gyűjtőtáborokba való gyűjtésről, kényszermunkáról, fosztogatásokról, fizikai bántalmazásról, atrocitásokról van tudomásunk. Célom az volt, hogy ezek személyes lenyomatait vizsgáljam.

A vizsgált települések általában a határ mentére kerültek, ezért exponáltabbak

voltak mind a négy éves különál ás, mind a román–magyar háború miatt.

A tordai harcok idején itt egy hónapig a kialakult front hadi eseményei, a négy

hadsereg (magyar, német, román, szovjet) fosztogatásai és visszaélései mellett a

bosszúéhes román civil lakosság is ezeken a közösségeken igyekezett megtorolni

a négy évig tartó különál ás vélt vagy valós sérelmeit.

Az interjúk során a következő témákat vizsgáltam:

• az 1940 őszén fellobbanó magyarellenesség helyi eseményei és hatása a

helyi közösségre, demográfiaigazdasági változások a bécsi döntés miatt,

• az 1942 telén végrehajtott gabonarekvirálás,

2 Sinkó Erzsébet szóbeli közlése. Sinkó Erzsébet (1930. október 7én született Magyargyerőmonostoron, a jelenlegi Kolozs megyében, nemzetisége: magyar, val ása: református, nyugalmazott földműves.

Az interjút Magyargyerőmonostoron, 2013. január 5én Nagy AlpárCsaba készítette. Az interjú a szerző személyes archívumában található.

3 Az erre vonatkozó elméleteket ismerteti L. Balogh Béni: A magyar– román kapcsolatok 1939–1940-ben és a második bécsi döntés, Csíkszereda, ProPrint, Múltunk könyvek, 2001, 285–286.

114

Nemzeti Traumák - Lokális emlékezet...

• a román–magyar háború idején a front átvonulásának következményei

(fosztogatás, atrocitások),

• gyűjtőtáborokba való internálás, kényszermunkacsoportokba való elhurcolás, bosszúhadjáratok helyi román vezetők, fosztogatás a helyi román lakosság részéről, interetnikus feszültségek, esetleges összecsapások a két közösség között, személyek elleni atrocitások,

• a zavaros ál apotok között, a traumák miatt bármilyen formában elhalálozott személyek azonosítása, az események utóélete, későbbi lenyomatai a két nemzetiség kapcsolatára).

Olyan személyeket kerestem fel, akik legkésőbb 1930ban születtek, tehát az említett események idején elég már idősek voltak ahhoz, hogy tudatos szemtanúi lehessenek az eseményeknek, és megfelelő szellemi ál apotban voltak, hogy a kérdésekre válaszoljanak. A kutatás három évében 26 településen összesen 59 interjú készült.

Az interjúk tartalmát megvizsgálva általában elmondható, hogy – amint az

várható volt – az összes élmény közül a személyes megaláztatásé volt az, amely a

legfokozottabban tört fel az emlékek közül. A mások által elszenvedett traumákra, a hallomásból szerzett információra az interjúalanyok nagy része nem emlékezett, vagy összetévesztett idősíkokat, események sorrendjét, helyszíneket, személyeket, így ezek a válaszok általában rövidek, pontatlanok, bizonytalanok és szűkszavúak. Amikor viszont átélt esemény, vagy személyes sérelem jelent meg a

válaszban, az idős emberek szó szerinti pontossággal idéztek párbeszédeket, leírásaik részletgazdagok voltak, gyakran elérzékenyültek, mély érzelmi implikációval közölve a történteket. Bár a vizsgált terület viszonylag kicsi, szomszédos falvakat

foglal magába, és noha a közál apotokról, illetve a harci eseményekről szóló emlékezés hasonló volt, mégis az elbeszélésekben a személyes sérelmek széles skálája tárult fel a megaláztatástól az orosz fogságig, az elhurcoltatástól a kifosztásig, vagy a hadbírósági eljárásoktól a közeli hozzátartozók meggyilkolásáig.

Az 1948 után Romániában berendezkedett politikai rendszer egyáltalán nem

tolerálta az interetnikus feszültségekre való emlékezést. A „népek megbékélésének”

ál amhatalmilag vezényelt szimfóniájában ugyanis a hasonló sérelmek emlegetése igencsak disszonáns hangnak bizonyult volna. Éppen ezért negyven éven keresztül a sérelmek olyan mély elhallgatása, tabusítása történt, hogy az áldozatok a legtöbbször ezekről a legközelebbi családtagoknak sem beszéltek. Így történhetett

meg, hogy a standard interjúkérdésre olyan válaszok érkeztek, melyek az interjúalany mellett ülő közeli családtagot is meglepték. A kutató jelenlétére volt szükség, hogy ezek az emlékek előjöj enek. Sok helyen pedig az áldozatok halálukig magukban tartották ezeket a titkokat, hozzátartozóikat már hiába faggattam részletekről, a válasz pontatlan volt: arra hivatkoztak, hogy rokonuk ritkán, és nem szívesen beszélt ezekről.

Gyakori jelenség volt az emlékek sztereotípiákhoz való igazítása, és

trivializálása. Bár sok személyes élmény nem kötötte az elkövetőkhöz, az inter115

Nagy Alpár-Csaba, PhD

júalanyok gyakran illették egyik vagy másik csoportot általánosan pejoratív vagy

éppen pozitív jelzőkkel. Így lettek a szovjet és román katonák mind tolvajok és

gazemberek, a magyar és német katonák pedig példásan lovagiasak. Minél személyesebb volt viszont egy emlék, annál inkább megjelent a differenciált viszonyulás: így hal hatunk imádkozó szovjet katonákról, vagy a magyarok gabonáját megmentő román szomszédról.

Meglepő, hogy az interjúalanyok sok évtized távlatából is pontosan tájékozódtak az akkori kor politikai eseményeiben, és terminológiájában: maguk idézték fel, és használták az interjúban a rekvirálás, internálás, fegyverszünet stb. kifejezéseket, ami azt igazolja, hogy a visszaemlékezések mögött valós, személyes élmények sorakoznak.

A traumák okairól

Az interjúkat és a délerdélyi magyarok sérelmeit dokumentáló iratanyagot vizsgálva ezeknek okairól a következőket ál apíthatjuk meg. Már rögtön a második bécsi döntés után, de különösen Románia 1944. augusztusi kiugrását és a fegyverszünetet követően az országban erős magyarellenesség uralkodott el, melyet az északerdélyi románok sérelmeit felnagyító hírek, a sajtót folyamatosan jellemző

hangulatkeltés, és a szembenál ást gerjeszteni kívánó kormányzati intézkedések

folyamatosan fenntartottak. Ez a magyarellenesség több okra is visszavezethető,

melyeket itt csak tételesen sorolunk fel:4

• a homogén román nemzetál am megteremtése, mint minden politikai és

gazdasági eszközt hasznosító cél,

• a kölcsönösségi alapú nemzetiségi politika, a primitív nacionalizmus és a

pragmatikus szempontok,

• a témánk szempontjából leglényegesebb: a magyarság kollektív bűnössége és

a románokat ért sérelmek megtorlása.

Főleg az utóbbi ok vezetett oda, hogy a magyar–román háború kitörése körüli napokban, a szövetségesekkel kötött fegyverszüneti egyezmény előírásait félreértelmezve, mind a romániai, mind az északerdélyi területeken élő magyarok ellen szabályos leszámolás indult. Ennek bekövetkezése várható volt, amint az

például a Magyar Megújulás Pártja 1943. október 5i (!) memorandumában már

váteszien megfogalmazódott: „a környező ál amok, mint szláv alakulatok, belépnek a Szovjetúnióba (sic!) , s kommunista mivoltukat elsősorban a magyarirtással próbálják majd 4 Részletesen l. Nagy AlpárCsaba: A dél-erdélyi református egyházkerületi rész története, 1940–1945, Budapest, L’Harmattan, Documentatio ethnographica, 2012.

116

Nemzeti Traumák - Lokális emlékezet...

igazolni” 5 Ugyancsak erre utal Sztálin kijelentése is, miszerint „ azért a fegyveres se-gítségért, amelyet Magyarország Németországnak nyújtott, a felelősséget nemcsak a magyar kormánynak, de kisebb-nagyobb mértékben a magyar népnek is viselnie kel ” .6 Ezt a román közvélemény azzal egészítette ki, hogy a magyar népnek Erdély kettéosztása miatt

is viselnie kell a felelősséget.

Ilyen körülmények között a határ déli részén élő, egyébként mindvégig román

ál ampolgárságú magyar lakosságra kettős csapásként szakadt az 1944. szeptember 6án kitört háború. Egyrészt, akárcsak a szovjet offenzíva útjába eső vidékek, ők is ki voltak szolgáltatva a szovjet haderő minden túlkapásának (fosztogatások,

nemi erőszak a női lakosságon, a férfi lakosság szovjet munkatáborokba való elhurcolása), másrészt a román etnikai tisztogatási szándékkal is számolniuk kellett, ami a fizikai megsemmisítés szándékával, a szovjet katonákénál nagyobb mértékű fosztogatással és a lakosság elhurcolásával, kitelepítésével járt. A rendelkezésre álló dokumentumok és tanúvallomások alapján kijelenthetjük, hogy amennyiben

nem vezetik be a szovjet katonai közigazgatást ÉszakErdélyben, Erdély demográfiai térképének sokkal határozottabb átrajzolásával kellett volna számolni a magyar lakosság kárára.7 Ezt igazolja a férfi lakosság tömeges elhurcolása, amihez a szovjet haderő megérkezése előtt, a fegyverszüneti egyezményben foglaltak szándékos félreértelmezése folytán belkörűleg kezdtek hozzá a román hatóságok. A Maniugárdák garázdálkodásai és gyilkosságai (Szárazajta, Egeres, Tenke, Gyanta stb.), amelyek mértéke sokkal nagyobb lett volna, ha nem állítják meg időben, és a tömeges kitelepítések, melyek noha csak néhány hétig tartottak, a civil lakosság mégis úgy értelmezte, hogy végleg deportálták a magyarokat. Ez történt Kutyfalván, Aranyosgerenden, Mócson, Magyarlétán és még sok más településen.

A traumák formái

A továbbiakban terjedelmi okokból, a széleskörű interjúanyagból egyegy példát emelek ki, mel yel az elszenvedett sérelmek különböző formáit il usztrálom.

5 Memorandum, 1943. október 5. 12. pont. Magyar Nemzeti Levéltár, Országos Levéltár, Magyar Megújulás Pártja, P 1350.

6 Sztálin 1943. július 7i levele a brit kormányhoz. Idézi Gosztonyi Péter: Vihar Kelet-Európa felett.

A második világháború utolsó évének magyar vonatkozású eseményei, [Budapest], Népszava, 1990, 152–153.

7 Kosztin Árpád: Az Erdélyben elkövetett magyarel enes román kegyetlenkedések időrendje és leltá-

ra, Budapest, Szenci Molnár Társaság, 2000, 35–55.; Vincze Gábor: A romániai magyar kisebbség történeti kronológiája 1944–1953, http://www.hunsor.se/dosszie/erdelyitortenetikronologia44_53.

pdf, 2017. február 6.; von Klausenburg, Hilda: Magyarel enes atrocitások Erdélyben és Romániá-

ban: 1784–1956, http://www.corvinuslibrary.com/roman/klausen.pdf , 2017. február 6.; Gál Mária–Gajdos Balogh Attila–Imreh Ferenc: Fehér könyv az 1944. őszi magyarel enes atrocitásokról, Kolozsvár, RMDSZ, 1995, 43–117.

117

Nagy Alpár-Csaba, PhD

Az etnikai tisztogatás kiváló eszköze volt a magyar lakosság pauperizálása. Ennek

leghatározottabb megnyilvánulása az 1942 telén végrehajtott gabonarekvirálás volt,

amikor a magyaroktól még a napi élelmezést szolgáló gabonát és lisztet is elkobozták. Kolozspatai adatközlőm, Nagy György 17 évesen élte át a gabonaelkobzást, róluk rövid ideig jóakaratú román szomszédjuk gondoskodott titokban, hogy ne

éhezzenek.8 Hasonló hatása volt a magyar gazdák, vál alkozók gazdasági lehetőségeinek beszűkítése, a fent említett adatközlő családját például súlyos teherként érte, hogy az addig kiváló felvevőpiacot kínáló közeli Kolozsvárra nem lehetett piacra

vinni termékeiket, a távoli Torda pedig ebből a szempontból elérhetetlen volt.9

A magyarság meghurcolása, közösségi életének teljes megbénítása a közeli Magyarországra való illegális kivándorlási kedvet stimulálta. Jórészt a fiatalok, és a földdel nem rendelkező városi hivatalnok réteg menekült el. Akik viszont maradtak, azoknak számolniuk kellett az etnikai boszorkányüldözés műhelyével, a nagyszebeni hadbírósággal, melynek hatáskörébe tartozott a román nemzeti érzés megsértésének vádja fölötti ítélet. Erre a vádra igazából bármilyen gesztus lehetőséget adott, függetlenül az elkövetés körülményeitől, ha magyar volt a vádlott.

Hozzávetőleges számítások alapján

megál apítható, hogy a különál ás

éveiben évente mintegy 5000 magyart állítottak hadbíróság elé, ami

az akkor teljes romániai magyarság

1,5%a volt.10 A kolozspatai Halász

Jánost 16 éves korában azért ítélték el, mert édesapja halála után a

határon illegálisan távozni készülő szomszédjára bízott egy levelet,

amiben azt írta: „könnyhul atással

eszem a kenyerem” . A mondat ter22. kép

mészetesen gyászára és szomorú

Emléktábla az aranyosgerendi templom falán

sorsára vonatkozott, de elegendő

volt a hadbíróságnak, hogy úgy értelmezze, a vádlott romániai élete és sorsa miatt fogalmazott így.11 A határ közelsége miatt ezeken a településeken virágzott az áru és embercsempészet, és az adatközlők

között voltak olyanok, akik a határőrök fegyverhasználatának is tanúi voltak.

8 Nagy György közlése. Az interjút Kolozspatán, 2013. november 3án Nagy AlpárCsaba készítette.

Az interjú hanganyaga a szerző személyes archívumában található.

9 Uo.

10 Nagy AlpárCsaba: i.m., 338.

11 Halász János közlése. Az interjút Kolozspatán, 2013. november 3án Nagy AlpárCsaba készítette.

Az interjú hanganyaga a szerző személyes archívumában található.

118

Nemzeti Traumák - Lokális emlékezet...

Bár 1944. augusztus 23. után a tengelyhatalmakkal szövetséges, fasiszta Antonescukormány megbukott, várható lett volna, hogy az intenzív magyarellenesség alábbhagy, de ennek pontosan az ellenkezőjének voltunk tanúi. A bevonuló szovjet–orosz csapatok fosztogattak, és útjukat a nőkön elkövetett nemi erőszak

hul áma kísérte. Tanúja volt ennek a magyargyerőmonostori Sinkó Erzsébet és

a magyarszováti Maneszesné Tóth Maris, mindketten fiatal lányok voltak és csupán édesanyjuk lélekjelenlétének köszönhetően menekültek meg a megbecstelenítéstől.12 Ahol viszont a szovjet csapatokat a román félkatonai alakulatok, vagy a szomszéd falvak román civiljei kísérték, ott a fosztogatás teljes mértékű volt. Házaik kiürítéséről számolnak be egybehangzóan a magyarlétai és az aranyosgerendi adatközlők. Utóbbi eseményről a falu templomában emléktábla tanúskodik.

Mindezek mellett a legsúlyosabb trauma kétségtelenül a férfiak elhurcolása

volt. Az elhurcolt férfiak három nagy kategóriába sorolhatók. Voltak, akik hadifoglyokként, vagy leszerelt katonaként hazatérésükkor kerültek a Szovjetunióba, ilyen volt például a magyarfenesi Sütő János és Kun Sándor. Bár külön utakon, de

mindketten a doni medence szénbányáiba kerültek, évekig ott dolgoztak, és később

kerültek haza.13 Másokat magyar nemzetiségük miatt hurcoltak el, közülük némelyek a Szovjetunióba kerültek, például a detrehemtelepi Moldvai Béla,14 mások pedig csak a kísérő rendőr jóindulatának köszönhetően kerülték el ezt a sorsot, mint sokadmagával a györgyfalvi Tóth (Imre) Ferenc. Sorsukat maga az adatközlő rövid

feljegyzésben örökítette meg.15 A harmadik csoport azoké a fiataloké volt, akiket

DélkeletRomániába, Galați környékére, vagy Săratara hurcoltak el. Köztük volt a

már említett ajtoni Bükkös János16 és a magyarfrátai Császár Sándor.17 Egybehangzó nyilatkozatuk szerint 1944 késő őszén szállították a táborba, és 1944 karácsonya körül keveredtek haza, úgy, hogy őreik egyszerűen hagyták megszökni őket. El átásuk jóformán nem volt, fűtetlen, félig fedett helyen aludtak, fáradtan, kiéheztetve, és tetvesen mehettek haza. Tehervonatok tetején, mozdonyok ütközőjén utaztak

több napon át. Az elhurcolásoknál azt az esetet is meg kell említenünk, amikor a

magyar férfiakat fogvatartóik csak a félelem és pánikkeltés céljából meneteltették

12 Sinkó Erzsébet közlése, lásd fennebb; Maneszesné Tóth Maris közlése. Az interjút Magyarszováton, 2013. november 10én Nagy AlpárCsaba készítette. Az interjú hanganyaga a szerző személyes archívumában található.

13 Kun Sándor és Sütő János közlése. Az interjúkat Magyarfenesen, 2012. december 8án Nagy AlpárCsaba készítette. Az interjú a szerző személyes archívumában található.

14 Moldvai Béla közlése. Az interjút Detrehemtelepen, 2013. december 8án Nagy AlpárCsaba készítette. Az interjú hanganyaga a szerző személyes archívumában található.

15 Tóth (Imre) Ferenc közlése. Az interjút Györgyfalván, 2012. november 10én Nagy AlpárCsaba készítette. Az interjú a szerző személyes archívumában található.

16 Bükkös János közlése. Az interjút Ajtonban, 2012. november 3án Nagy AlpárCsaba készítette.Az interjú a szerző személyes archívumában található.

17 Császár Sándor közlése. Az interjút Magyarfrátán, 2013. december 1jén Nagy AlpárCsaba készítette. Az interjú hanganyaga a szerző személyes archívumában található.

119

Nagy Alpár-Csaba, PhD

gépfegyver előtt napokon át. Sokszor megállították, felsorakoztatták őket, mintha

kivégezni készülnének, majd tovább engedték őket.18

Végül, bár számuk nem volt, az északerdélyi Gyanta, Egeres vagy Szárazajta19

áldozatainak számához hasonlítható, az 1944. őszi eseményeknek halálos áldozatai is voltak a vizsgált falvakban: egyeseket bomba, vagy lövéstalálat érte a falujuk határában kibontakozó harcokban. Egy férfi Tordaszentlászlón úgy halt meg, hogy megvédte lányait a nemi erőszakot elkövetni akaró szovjet katona ellen,

Magyarfenesen pedig egy család, és egy férfi leszámolás áldozata lett.20

Összefoglalás. Következtetések

A vizsgált időszakról az adatközlőkkel készített interjúk értékes forrásai az ott lezajlott eseményeknek. Mivel a témával kapcsolatos katonai és hadbírósági iratok adat és iratvédelmi okokból évtizedek óta nem kutathatók, az internálásokkal,

hatósági zaklatásokkal kapcsolatban gyakorlatilag ezek a szóbeli közlések számítanak perdöntőnek. Ezért az ezekhez hasonló mélyinterjúk készítése hiánypótlónak bizonyult. Forrás és tanúbizonyságértékük mellett ugyanis ezek a vallomások segítenek abba is belelátni, hogy az emberek feje fölött végigszáguldó vihar milyen lenyomatot hagyott, hogyan traumatizált egyéni sorsokat és közösségeket,

miként befolyásolta a helyiek etnikai identitását, ellenségképét és a román közösséghez való viszonyulását.

Végül szót kell ejtenem a vizsgált eseményekkel kapcsolatban arról, hogy miként látom lehetségesnek a megbékélés folyamatát ezekkel a sérelmekkel kapcsolatban, amelyek a mai napig éket vernek a román és a magyar közösség közé. Nem a megbocsátásra gondolok, hisz az az áldozatok prerogatívája, helyettük megbocsátani nem is lehet és nem is szabad. A múlt hibái miatt azonban az utódok megbékélhetnek, amennyiben teljesülnek az ahhoz szükséges feltételek. Magam

három ilyen feltételt tartok fontosnak: a beismerést, valamiféle kiengesztelő gesztust, és egy ígéretet, hogy az elkövetők utódai mindent megtesznek azért, hogy hasonló esetek ne forduljanak elő. Beismerésen elsősorban azt értem, hogy a feltárás és tudományos ismeretterjesztés szintjén ezek az események is bekerülnek a román közösségek közbeszédébe. Jelenleg hiába keresnénk román nyelvű internetes oldalakat például a Săratai munkatáborról vagy a barcaföldvári fogolytáborról.

Ha pedig valaki román nyelvű kommentben szóba hozza ezeket az eseményeket,

rögtön a hárítás és a tagadás falaiba ütközik, vagy elkezdődik az ún. véralgebra,

18 Lásd a Szőke Zoltánnal, Szőke Sándor egykori mócsi lelkész fiával készült életútinterjút. Az életinterjúk Nagy AlpárCsaba készítette és szerkesztette 2016ban. Kézirata a szerző tulajdonában van.

19 Részletesen l. Benkő Levente: Vihar Kelet-Európa felett. Szárazajta, Barót, Tortoma, 2011.

20 Boldizsár Zeyk Imre közlése. Az interjút Tordaszentlászlón, 2013. január 26án Nagy AlpárCsaba készítette. Az interjú a szerző személyes archívumában található.

120

Nemzeti Traumák - Lokális emlékezet...

annak méricskélése, hogy melyik nép fiai közül került ki több áldozat. Történelemkönyvekben, minőségi román monográfiákban a téma máig feldolgozatlan, mintha a román historiográfia nem akarna ezekkel az eseményekkel szembenézni, noha az ún. „horthysta terror” ál andó beszédtémának számít.

Kiengesztelő gesztusnak az számítana, ha a román közösség képviselői nem tartanák árulásnak vagy rangon alulinak a magyar áldozatok emléknapján koszorúzni, ha a műemlékek állítása nem ütközne rosszindulatú, bürokratikus akadályokba.

Ami pedig a jövendővel kapcsolatos ígéretet illeti, meggyőződésem, hogy

ezeknek a traumáknak, az elkövetők elítélésének helye van a tankönyvekben, tantervekben, ifjúsági projektekben, hogy a vasgárdista, vagy az Antonescurezsim körül ne romantikus mítoszok, és pátoszfelhő keringjen, hanem annak kimondása, hogy ami ott történt a magyar közösség ellen, annak egy pluralista országban soha többé nem szabad előfordulnia.

Irodalomjegyzék

Benkő Levente: Vihar Kelet-Európa felett. Szárazajta, Barót, Tortoma, 2011.

Gál Mária–Gajdos Balogh Attila–Imreh Ferenc: Fehér könyv az 1944. őszi magyarel enes atrocitásokról, Kolozsvár, RMDSZ, 1995.

Gosztonyi Péter: Vihar Kelet-Európa felett. A második világháború utolsó évének magyar vonatkozású eseményei, [Budapest], Népszava, 1990.

Kosztin Árpád: Az Erdélyben elkövetett magyarel enes román kegyetlenkedések időrendje és leltára, Budapest, Szenci Molnár Társaság, 2000.

L. Balogh Béni: A magyar– román kapcsolatok 1939–1940-ben és a második bécsi döntés, Csíkszereda, ProPrint, Múltunk könyvek, 2001.

Nagy AlpárCsaba: A dél-erdélyi református egyházkerületi rész története, 1940–1945, Budapest, L’Harmattan, Documentatio ethnographica, 2012.

Vincze Gábor: A romániai magyar kisebbség történeti kronológiája 1944–1953,

http://www.hunsor.se/dosszie/erdelyitortenetikronologia44_53.pdf, 2017. február 6.

von Klausenburg, Hilda: Magyarel enes atrocitások Erdélyben és Romániában: 1784–

1956, http://www.corvinuslibrary.com/roman/klausen.pdf , 2017. február 6.

121

CSABA-ALPÁR NAGY, PhD

National Traumas – Local Recollections

Research Summary

The main objective of the research done between 2012–2015 was to reach out

while it is still possible to the Romanian citizens, who have been deported into

lagers in the autumn of 1944 because of their nationality, and to record their

reminiscences. The interviewees came from settlements to the east and the south

of Kolozsvár (now ClujNapoca). These settlements remained part of Romania

even after the Second Vienna Award, while having been mostly inhabited by

Hungarians at the time. After being part of Kolozsvár’s agglomeration for centuries, these were separated from the city and have become doomed in an economic and demographic sense.

Many cases came to light of personal harms, evading the cal up, grain confiscation, deportation, collection to transit camps, forced labor, lootings, physical beatings and other atrocities. The settlements in question became part of the border regions, therefore, they became more exposed to the fouryearlong separation, the military actions of the RomanianHungarian war around Torda (Turda), but also to the lootings and abuses of the four armies (Hungarian, German, Romanian, Soviet) and to the vengeance of the Romanian civilians, who wanted revenge for all the grievances of the fouryearlong separateness, real or imaginary.

The study explores topics like the local events and the impact of the anti

Hungarian commotion in the autumn of 1940 on the local community, the demographic and economic changes due to the Second Vienna Award, grain confiscation organized in the winter of 1942, the consequences of the passing of the armies during the RomanianHungarian war (looting, atrocities), internment to

concentration camps, the organization of forced labor groups, vengeance campaigns led by local Romanian leaders and lootings done by local Romanian civilians, interethnic tensions and possible clashes between the two communities, atrocities against persons, the identification of deceased persons who died under

unclear circumstances or because of trauma, the aftermaths of events and later

effects on the relations of the two ethnicities. The interviewees were born before

1930, so they could be conscious observers of the listed events, and, furthermore,

were in proper mental state at the time of the interviews. During 3 years there

were 59 interviews recorded in 26 different municipalities. Of course, the study

only introduces a few examples from the collection, while aiming to il ustrate the

main types of the harms suffered.

122

National Traumas - Local Recollections

As the most important military and courtmaterial documents on the subject

are still beyond reach since decades, these data coming from oral interviews are

the only sources researchers can work with and can be considered conclusive in

cases of internment and harassment practices in the period.

123

23. kép

Szovjet fogságban használt csajka vésett felirattal és erdélyi magyar fogoly által készített kanál –

odesszai hadifogolytábor, 1945–1946

24. kép

A szovjet elhurcolások fenyegető veszélyére

figyelmeztető és a további el enál ásra buzdító,

1944-ben készült propagandaplakát, amely

Kolozsvár belvárosában is ki volt függesztve

az októberi szovjet bevonulást megelőző

időszakban.

124

MÁTHÉ ÁRON, PhD

A GULAG „kistestvére”. Egy magyar református

lelkész-író a jugoszláviai büntetőlágerben

Bevezető

A kényszermunka XX. századi változata jellegzetes fejleménye a modernitás kife-

jezéssel összefoglalható világlátásnak. Az első, egy egész népcsoportot megcélzó

hasonló intézkedéssorozat rögtön a század elején életbe is lépett: a britek a búro-

kat zárták internáló táborokba. Itthon a búr háborúról szóló beszámolóban ekkor

látott napvilágot először a rettenetes kifejezés: „concentrált táborok” .1

Kevesen tudják, hogy először a szovjet rezsim is ezt a kifejezést használta.

Az Izvesztyija lap 1918. szeptember 3-i számában a „Felhívás a munkásosztály-

hoz” című felhívásban követelték: „Tömegterrorral tapossa el a munkásosztály az el enforradalom hidráját! Tudják meg a munkásosztály el enségei, hogy mindenkit azonnal kivégeznek, akit tilos fegyvertartáson kapnak, mindenkit nyomban

letartóztatnak és koncentrációs táborba zárnak, aki a legcsekélyebb propagandát

kifejteni merészeli a szovjet rendszer el en!” 2 Két nappal később a Népbiztosok Ta-nácsa törvényesítette a terrort „A vörös terrorról” híres rendeletével: „Létfontos-ságú a jelenlegi helyzetben, hogy megerősítsük a Csekát […], megvédjük a Szovjet Köztársaságot el enségeitől, koncentrációs táborba zárva őket, rögtön agyonlőjünk mindenkit, aki a fehér gárda szervezeteiben, összeesküvésben, fölkelésben vagy za-vargásban vesz részt…” 3

Később, amikor a GULAG megjelent a maga teljes valóságában, ezt az intéz-

ményt úgy mutatták be, mint a „kommunista új ember” kikovácsolásának terepét.

Mint tudjuk, ez is ugyanúgy az ismert eredménnyel zárult, mint az egész szovjet

kísérlet.

1 Herbert Kitchener angol tábornagy nevéhez fűződik a koncentrációs tábor, mint a modern hábo-rúk új megtorlási formája. Kitchener az angol–búr háborúban az angol csapatok főparancsnoka (1914–1916) volt, majd haláláig Anglia hadügyminisztere. Vö. Encyclopaedia Britannica, https://

www.britannica.com/biography/Horatio-Herbert-Kitchener-1st-Earl-Kitchener, 2017. január 10.

Továbbá l. Doyle, Donan: A dél-afrikai háború. Annak okai és keletkezése, Budapest, Szilágyi, 1902.

(VII. fejezet: „A concentrált táborok”).

2 Idézi Courtois, Stéphane [et al.]: A kommunizmus fekete könyve. Bűntény, terror, megtorlás, Budapest, Nagyvilág, 2000, 81.

3 Idézi Courtois: i.m., 82.

125

Máthé Áron, PhD

A magyarság nemzeti hovatartozása miatt és ideológiai alapon is különösen

megszenvedte az 1944–1945-ös fordulatokat és nem csupán a szovjetek terrorak-

ciói miatt, hanem a környező országok gyakorlata miatt is.

Romániában a dél-erdélyi magyarságot már a háború vége előtt is kényszer-

munka – pontosabban munkaszolgálat – sújtotta, és a munkaszolgálatosok közül

sokat adtak át a szovjeteknek.4 Ők részben a barcaföldvári haláltáborba kerültek.5

Később a kommunista hatalomátvétel után került sor a jól kimunkált lágerrend-

szer felállítására, amely már egyformán sújtott románt és magyart is.

A román koncentrációs rendszer szervezői Teohari Georgescu belügymi-

niszter és Stélian Niculesu igazságügyminiszter volt. Munkájukban a 6/1950. sz.

rendeletre támaszkodtak, mely megál apítja, hogy mindazokat munkatáborba

küldhetik, akik veszélybe sodorják, vagy megkísérlik veszélybe sodorni a népi

rendszert, akik ellenállnak, vagy megpróbálnak ellenállni a szocializmus építésé-

nek a Román Népköztársaságban, ugyanúgy, mint akik becsmérlik a kormányt és

intézményeit, függetlenül attól, hogy tettüket bűncselekménynek minősítették-e

vagy sem. A miniszterek a rendelet függelékében pontosítják, hogy a büntetésü-

ket letöltő foglyokat, ha átnevelésük nem volt elég alapos, a börtönből közvetle-

nül a munkatáborba szállíthatják. A lágerek egyik legborzalmasabb helyszínét, a

Duna-Fekete tengeri csatornát egyszerűen csak a Halál Csatornájaként emleget-

ték. Ezt a tényt hivatalosan is elismerték, ugyanis 1953-ban nagy propagandapla-

kát tette közhírré: „A Duna–Fekete-tenger csatorna a román burzsoázia sírja!”. 6

Csehszlovákiában először a Szudéta-vidékre deportáltak közel 10 000 csalá-

dot, összesen kb. 46 000 személyt7, akiket embervásáron osztottak el a helyi gaz-

dák között. Internálótáborok már ekkor is voltak, de néhány év múlva, a kommu-

nista hatalomátvételt követően alakultak meg a hivatalos kényszermunkatáborok,

és 1950-ben a munkaszolgálatos egységek.8

Kárpátalján először volt a tömeges, etnikai elvű elhurcolás, majd ezután még

egy hul ámban munkaszolgálat, és közben persze üzemeltek a politikai elítélte-

ket befogadó börtönök is.

Végül, Jugoszláviára térve, itt is hasonló eseményeket láthatunk. Az 1944 őszé-

től kezdődő véres és horrorisztikus leszámolás sorozat során koncentrációs ha-

láltáborokat hoztak létre a Vajdaság magyar és német lakói számára. A Gakovo

4 A témáról l. bővebben a kötetben Nagy Alpár-Csaba tanulmányát.

5 A témáról l. bővebben a kötetben Benkő Levente tanulmányát.

6 Idézi Kotek, Joël–Rigoulot, Pierre: A táborok évszázada. Fogva tartás, koncentrálás, megsemmisí-

tés. A radikális bűn száz éve, Budapest, Nagyvilág, [2005], 455. A román táborokról l. részletesen Kotek–Rigoulot: i.m., 449–458.

7 Vö. G. Ja Korotkevics feljegyzése Molotovnak Rákosi Mátyással folytatott 1947. április 29-i megbeszéléséről, Történelmi Tár, http://www.tortenelmitar.hu/index.php?option=com_content&view=c ategory&layout=blog&id=54&Itemid=85&lang=hu, 2017. január 11.

8 Courtois: i.m., 422–432.

126

A „GULAG” kistestvére...

– magyarul Gádoros –, vagy a Járek – magyarul Tiszaistvánfalva – községekben

létrehozott lágerek egyetlen célja az volt, hogy a foglyokat kényszermunka örve

alatt elpusztítani tudják. Ezt követően jött létre itt is a hírhedt kényszermunka-

láger, amelyet Keck Zsigmond, korábbi református lelkész is megjárt, a Goli otok.

A jugoszláv kényszermunkatáborok rendszere talán azért nem volt kiterjedtebb,

mert a jugoszláv kommunisták politikai ellenfeleik nagy részét agyonlőtték.

1944–1945-öt követően valamennyi szomszédos, kommunista országban

azonos minta szerint zajlottak az események. Először magyarellenes kampányok,

etnikai alapú táborba zárás, az ellenségnek nyilvánított etnikum elpusztításának,

gyöngítésének céljával, majd ezután következett a totalitárius diktatúra megvaló-

sulása, ahol már rendezettebb körülmények között küldtek táborba mindenkit,

aki gyanús volt.

Ki volt Keck Zsigmond?

A bácskai Cservenkán született 1907-ben és Újvidéken hunyt el 1980-ban. Isko-

láit Zomborban és Szabadkán végezte, teológiai és bölcsészeti tanulmányait pedig

Hol andiában – Utrechtben, a magyar protestáns diákok ősi peregrinus központ-

jában –, majd Franciaországban és Angliában. A nevezetes strasbourgi egyetem

teológiai karán szerzett diplomát. Hazatérése után, 1935-től Zomborban és Sza-

badkán lett segédlelkész. Ágoston Sándor református püspök lányát vette felesé-

gül. 1941-ben a református egyház szokásrendjének megfelelően köszöntötte a

Szabadkára látogató Horthy Miklóst.9

Keck Zsigmond ekkor már régebb óta a magyar reformátusságnak ahhoz a

szárnyához tartozott, amelyben a népi gondolat jelenléte erőteljesen baloldali

politikai nézetekké változott. Sőt, nem csak baloldalivá, hanem a társutasságon

messze túlmenően, már-már egyenesen kommunistává. A szabadkai Keresztyén

Ifjúsági Egyesületben – vagyis a református ifjúság összefogását célzó szövetség-

ben – a népi írók, köztük Illyés Gyula és Veress Péter munkáit népszerűsítette.10

Egy fiatalabb kortársa így emlékezett ezekre az évekre: „ Szabadkai felsős gimnazis-taként egy kol égiumban laktam a Sárosi fivérekkel, Juhász Gézával meg több alsó osztályba járó más feketicsi meg közép-bácskai református diákkal, akiknek Keck

Zsigmond volt a lelkipásztoruk. Ők hoztak hírt számunkra néhány olyan fogalom-

ról, aminek már a kimondását is a mi katolikus hitoktató »páterünk« egyenesen

eretnekségnek bélyegzett. Aztán meg az ő kalauzolásukkal be-bejártunk a szabad-

9 Kossa János-emlékest, Magyar Szó Online, http://www.magyarszo.rs/hu/1881/vajdasag_

ujvidek/92201/Kossa-J%C3%A1nos-eml%C3%A9kest.htm, 2017. január 12.

10 Domonkos László: Goli otok, a Pokol-sziget. Tito Gulágja az Adrián, 1949-1980, [Budapest], CEPoliti, 2016, 53.

127

Máthé Áron, PhD

kai KIE (Keresztyén Ifjúsági Egylet) könyvtárába is, ahol szintén Keck Zsigmond

szel emi irányítása volt érezhető. Ő hívta fel a figyelmünket a magyar »népi írók«

műveire (Veres Péter, Németh László, Il yés Gyula, stb.), s gondja volt arra is, hogy ki is faggasson bennünket olvasmányainkról, a róluk alkotott véleményünkről. Ez a kapcsolat köztünk aztán nemsokára olyan formát is öltött, hogy az ő révén lettem néhány alsós református diáktársamnak (pl. Juhász Gézának is) afféle bérmaapja

konfirmációjuk alkalmából. ”11

Ez azonban csak a korszakban számított „baloldalinak” . Ami azonban ma is

kommunista-munkásságnak számít, az a következő volt. 1936 óta a Jugoszláv

Kommunista Párt ellenőrzése alatt megjelenő Híd folyóirat egyik fő munkatársa,

Mayer Ottmár főszerkesztő jobbkeze volt. Szerkesztőségi cikkeket írt, így össze-

gezte a falukutatás eredményeit, közreműködött a Figyelő és a Szemle rovatban,

fordított, illetve gondozta a folyóirat kusza kéziratait.12 Ez idő tájt is írt nyelvi cikkeket, féltve óvta „pusztuló örökségünket” . Az illegalitásban élő Pap Pál, a Jugoszláv Kommunista Szövetség Központi Bizottságának tagja nála talált menedé-

ket, és Keck Zsigmond kísérte el utolsó útjára, a bitófa alá Mayer Ottmárt, a Ju-

goszláv Kommunista Párt kerületi titkárát.13 Az utóbbiról annyit érdemes tudni,

hogy a Délvidék visszatérése ellen, a jugoszláv eszme megvalósulásáért küzdött.

Korabeli értelmezés szerint hazaáruló, és ezt nem tagadva, mai tudásunk alapján

elég, ha annyit mondunk rá: kommunista. 1944 véres őszén Keck Zsigmond leg-

alább két esetben embermentő tevékenységet végzett. Ő mentette meg a partizá-

nok kezéből a pirosi (Rumenka) református lelkészt, és ő mentette meg apósát,

Ágoston Sándort is.14

1944 novemberében a Jugoszláv Kommunista Párt tartományi vezetése fel-

szólította, hogy indítson magyar lapot Újvidéken.15 Jovan Veselinov Zarko, a

tartományi párttitkár alkalmasnak vélte a feladatra Keck Zsigmondot. El kellett

látni azonban még egy megalázó feladatot is, miközben a bácskai haláltáborok

és a jugoszláv partizánok, illetve az OZNA16 halálbrigádjai is működtek még.

A Vajdaság Szerbiához való csatlakozását kinyilvánító delegációban ő is ott kellett

legyen, társutas magyarként egy másik, magyarnak született kommunista, Sóti Pál

mellett.17 A családnevét ekkor Keck helyett Kek változatban, minél kevésbé néme-

tesen használta és már otthagyta lelkészi hivatását. Mint a Szabad Vajdaság, ké-

11 Kossa János-emlékest, i. m.; Szeli István: Kossa Jánosról egy túlélő pályatárs, Híd, 2007. április, 73., elérhető az interneten: http://epa.oszk.hu/01000/01014/00036/pdf/072.pdf, 2017. február 20.

12 Domonkos: i.m., 56.

13 Lévay Endre: Holnapvárók, Újvidék, Fórum, 2002, 75.

14 Fekete Ágnes (szerk.): Református Félóra (MR1 Kossuth Rádió), 2014. december 3-i adás, http://tebennedbiztunk.hu/?m=661, 2017. január 28.

15 Domonkos: i.m., 56.

16 Odeljenje za zaštitu naroda: Népvédelmi Osztály, a jugoszláv kommunista ál amvédelem.

17 Vékás János: Magyarok a Vajdaságban, 1944–1954. Kronológia, Zenta, VMMI, 2011, 40–41.

128

A „GULAG” kistestvére...

sőbb a Magyar Szó főszerkesztője dolgozott egészen a Tito és Sztálin szakításáig. A

Tájékoztató Iroda – vagyis a Kominform – határozata után azonnal lemondatták

posztjáról, mint megbízhatatlant. 1948. július 10-i eltávolítása után nem sokáig

volt szabadlábon. A jugoszláviai politikai tisztogatások kiindulópontját Sztálin és

Tito szakítása jelentette. Nem kérdés azonban, hogy enélkül is sor került volna

minderre, hiszen ez volt a bevált gyakorlat a szovjetizálás útján – ráadásul nem-

csak a kommunizmus korabeli gyakorlata, hanem a politikai vezetők (vagyis a

kommunista diktátorok) érdeke is ezt kívánta. A párt, a hadsereg és a rendőrség

mintegy 8400 gyanúsítottját fogták el és le.18 A kommunista gyakorlatnak megfe-

lelően azonban ez mindenkire kiterjedt, és bárkire kiterjedhetett, akinek a „régi gárda” bukott frakciójához köze volt vagy lehetett, vagy akár csak oda lehetett őket kapcsolni. Más esetben pedig preventív vagy megfélemlítő intézkedésről lehetett szó. Így került Keck Zsigmond is a letartóztatottak közé Néhány hónapos

vizsgálati fogság után 1949. november 4-től 1953. április 27-ig a GULAG Tito-féle

változata, vagyis a Goli otok-on berendezett kényszermunkatábor foglya lett.19

Goli otok, a kényszermunkatábor

A Goli otok egy sziget a mai Horvátország partjainál, az Adriai-tengerben, a

Kvarner-öbölben. A szigetet a 20. század előtt csak a helyi pásztorok használták

legeltetésre. Az első világháború idején az Osztrák-Magyar Monarchia küldött ide

orosz hadifoglyokat a keleti frontról. 1949-ben a sziget hivatalosan is titkos ál ami férfi börtönné és munkatáborrá vált a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság

irányítása alatt, hasonlóan a szomszédos Sveti Grgurhoz, ahol női foglyokat tar-

tottak. A láger ötlete a legmagasabb szinteken fogant meg: Stevo Krajačić, Edvard

Kardelj, Aleksander Ranković és Tito elképzelése vált valóra. 1956-ig elsősorban

politikai foglyokat őriztek itt.

Az első 1200 fős szállítmányt a szó szoros értelmében a puszta szigetre tették

ki.20 A jelmondat, amelyet a raboknak is mondogatniuk kellett: „Mi építjük a szigetet, a sziget is épít minket.” Gyakori volt a negyvenfokos hőség, és ehhez járult a higiénia teljes hiánya, és általában az édesvíz korlátozása. „Goli Otokot igazából nem is emberi lények, hanem árnyak népesítették be” – írta a macedóniai bolgár költő, Venko Markovszki.21

A bebörtönzöttek között sokan sztálinistáknak tartottak voltak, de olyan egy-

szerű ál ampolgárok is ide kerültek, akik barátilag viszonyultak a Szovjetunióhoz.

18 Johnson, Paul: A modern kor. A 20. század igazi arca, [Budapest], XX. Század Intézet, 2007, 510.

19 Domonkos: i.m., 57.

20 Domonkos: i.m., 22.

21 Idézi Domonkos László: Goli život, Aracs. A délvidéki magyarság közéleti folyóirata, XV. évfolyam, 2015/4, 52.

129

Máthé Áron, PhD

Másokat egyszerűen hatalmi intrikák miatt küldtek ide, vagy azért, mert gyanús-

nak, megbízhatatlannak számítottak. Az idők folyamán számos jugoszláv antikom-

munistát és nacionalistát is deportáltak ide. Rajtuk kívül nem politikai foglyokat

is őriztek a szigeten, az egyszerű köztörvényes bűnözőktől kezdve a gyilkosokig.

Egyes foglyok zsidók, vagy olyanok voltak, akik visszatértek a náci koncentrációs

és haláltáborokból. A foglyok és kivégzettek száma ismeretlen, a források eltérő

számokat említenek, a pontos szám 4 000 és 32 000 között lehet. A magyarok több

forrás szerint 244-en voltak. Mások azt állítják, ennél jóval többen, meglehet, 500

körüli is lehetséges.22 Két nagy csoportra voltak oszthatók: közismert, legalábbis

a saját közösségükben neves és reprezentatívnak számító személyiségekre: főszer-

kesztők, írók, ügyvédek, stb., illetve az úgynevezett egyszerű emberekre, akik kö-

zött a nyomdásztól a cipőgyári munkásig mindenki megtalálható volt.

A foglyokkal nehéz fizikai munkákat végeztettek főként a kőbányában. Az őrök

általában nem ölték meg a foglyokat, de azt nem gátolták meg, hogy egymást meg-

öljék. Ezt a GULAG-on már bejáratott recept szerint a köztörvényesek intézték el.

Általában az új foglyokat verették meg a régi foglyokkal. Miután Jugoszlávia kap-

csolata normalizálódott a Szovjetunióval, a sziget a Horvát Szocialista Köztársaság

által felügyelt börtönné vált. Ettől függetlenül, a börtön továbbra is tabu maradt Jugoszláviában. Antonije Isaković által 1979-ben a börtönről írt Tren (magyarul: Pil-

lanat) című regénye is csak Tito halála után, 1980-ban jelenhetett meg. A börtönt

1988-ban zárták be a hivatalos szervek, de véglegesen csak 1989-ben hagyták el.

A visszaemlékezések közelebb hozzák a sziget poklát. Keck Zsigmond nem

sokat mesélt ezekről az ott töltött évekről, de néhány történet fennmaradt. A meg-

érkezéskor, amikor „ kihajtották őket a bárkából az ott levő foglyok kettős sorfala között kel ett felmenniük a dombra, a barakkokhoz. Il etve futni kel ett, mert a sorfalat ál ó rabokat arra kényszerítették, hogy köpködjék az újonnan érkezőket. Nyál-tengerben, zihálva futottak a barakkokig. Akiről észrevették a felügyelők, hogy nem köpköd elég szorgalmasan, azt megbüntették. Általában az volt az egyik büntetés-mód, hogy négy gerendából és deszkákból ácsolt ládába zárták őket a tűző napon.” 23

Másoknak nem volt ilyen szerencséje, őket szó szerint vesszőfutással büntették

már az első napon, köpködés helyett.

Az ott folyó munkáról szintén részletes leírást adott: „ Szintén deszkából esz-

kábált, hordágyszerű alkalmatosságra rakták a kicsákányozott márványdarabokat,

így történt a szál ítás. Vagy kettesével, kézben vitték. ”24 Keck Zsigmond rossz ál apotban került ki a szigetről. „ Feltehetőleg a márványportól, mindkét alsó lábszára a sípcsontján koromfekete volt. A tüdeje és a szíve is eléggé tönkrement a szigeten. ”25

22 Domonkos László: Goli otok, a Pokol-sziget. Tito Gulágja az Adrián, 1949–1980, [Budapest], CEPoliti, 2016, 45.

23 Domonkos: i.m., 58.

24 U.o.

25 U.o.

130

A „GULAG” kistestvére...

A láger után – a nyelvművelő munkássága

A szigeten eltöltött évek után még elvitték társaival útépítésre Crna Gorába. On-

nan azonban már írhatott, és hamarosan haza is térhetett.26 Ekkor ismét beál ha-

tott az újvidéki Magyar Szó szerkesztőségébe. De nem publikálhatott mindig saját

néven, elsősorban a Kossa János álnevet használta, de használta a Poór János és az

Ember Zsigmond álnevet is.27

1964-ben létrehozta a Jugoszláviai Magyar Nyelvművelő Egyesületet, majd az

1968-ban kiadott magyar-szerbhorvát szótár szerkesztője volt. Munkássága ek-

kor már nagyrészt arra irányult, hogy a délvidéki, illetve a jugoszláviai magyar

nyelv ne sül yedjen a tájnyelviség, vagy ami rosszabb, a konyhanyelvi színvonal

felé.28 1962-től kezdve hat magyar nyelvészeti, pontosabban nyelvművelési tárgyú

könyve jelent meg. Az ötödik kötet, Nyelvünk fűszerszámai címmel halála előtt

egy évvel látott napvilágot, utolsó, 2003-ban kiadott könyvét pedig Szeli István

pályatársa rendezte sajtó alá.29 Keck Zsigmond 1980-ban hunyt el.30

„Édes anyanyelvünk” című 1939 júniusában megjelent cikkében találhatjuk

a következő sorokat: „ A kisebbségi kisebbrendűségérzetét csak egy erős nyelvbe és népi kultúrába ültetett nemzetiségi öntudat tudja el ensúlyozni. ”31 Vajon sikerült-e neki ehhez hozzájárulni? Nyelvművelő munkássága arra utalt, hogy a maga

eszközeivel igyekezett a fenti sorok szellemében dolgozni. Utolsó, posztumusz

könyvének címe: „Kettős idegenségben” . A cím arra utal eredetileg, hogy az idegen (angol, francia stb.) szavak szerb közvetítéssel kerülnek át a vajdasági magyar

nyelvbe. A könyv sajtó alá rendezője a cím kapcsán elmondta: „ hazai magyar

nyelvünkben ma már jelentéstani megoszlás következik be: az egyetemes magyar

köznyelvtől való eltávolodás, ami a kultúránk egészére nézve súlyos következmé-

nyekkel jár.”32 Így a könyv címe, a „Kettős idegenségben” bizony mást is jelent: kisebbségiként idegennek lenni, és elidegenedni az anyaországtól is.

26 U.o.

27 Domonkos: i.m., 58–59.

28 Domonkos: i.m., 59.

29 Kossa János: Így írunk mi, Novi Sad, Forum, 1962.; Kossa János: Így írunk mi, 2. könyv, Novi Sad, Forum, 1965.; Kossa János: Magyarul, magyarán, Újvidék, Forum, 1968.; Kossa János: A mi nyelvünk, Újvidék, Fórum, 1978.; Kossa János: Nyelvünk fűszerszámai, Budapest, Gondolat, 1979.; Kossa János: Kettős idegenségben. Válogatott nyelvművelő írások, [sajtó alá rendezte: Szeli István], Budapest, Timp, 2003.

30 Gerold László: Jugoszláviai magyar irodalmi lexikon (1918–2000), Újvidék, Forum, 2001, 128.

31 Kossa János: Édes anyanyelvünk, Híd, VI. évfolyam, 1939/6, 224–228.

32 Szeli István: Egy nyelvművelő könyv lehetséges olvasata (Kossa János: Kettős idegenségben), Híd, 2003/11., 1312., elérhető az interneten: http://adattar.vmmi.org/cikkek/17373/hid_2003_11_13_

szeli.pdf, 2017. február 20.

131

Máthé Áron, PhD

Keck Zsigmond sorsa és munkássága a mai napig komoly figyelmeztetés nem

csak a református egyház cselekvő tagjai számára, hanem általában a magyar hu-

mán értelmiség vonatkozásában is. A politikai megváltást ígérő globális eszmék

bűvkörében, vagy a nagyhatalmak „történelmi galaxisainak” vonzásában, sőt, akár a saját paradigmánkon belül is kihívást jelenthet annak a közösségnek a megőr-zése, amelynek sorsát hordoznunk kel , és amelynek a hangját nekünk kell arti-

kulálnunk. Mindezt a délvidéki magyarokra vonatkozóan, de lényegében az ösz-

szes határon túli magyar közösségre érvényesen Mák Ferenc délvidéki magyar író

így fogalmazta meg: „ A legizgalmasabb (és egyben legtalányosabb) a háború utáni

nemzedék cselekvő tagjainak a sorsa volt. Úgy kompenzáltak, hogy teremtettek egy olyan, az elvárásoknak megfelelő – ámde hamis – kisebbségi kultúrát, amely minden vonatkozásban a többségi elvárásoknak igyekezett megfelelni. Mindezek nyomán

megszületett a hamis nemzettudat, a múlt tagadásának újabb és újabb nekifeszülé-

se, a magyar kultúrát és az irodalmat át- meg átjárta a mérhetetlen lojalitás. Az ő

világuk nem szülhetett egyebet, mint a disszidensek nemzedékét, amelynek tagjai az önként vál alt belső, vagy a messzi távolba vivő, külső emigrációba menekültek. ”33

A XX. századi magyarság – és különösen is a kisebbségi sorba került magyar-

ság – nagy szerencsétlensége, hogy értelmiségi vezetői és kimagasló gondolko-

dói közül sokan a kényszerű kol aboráció-, és az „ahogy lehet” értékmentést cél-zó útját egyaránt végigjárták. A határt nehéz meghúzni, de a jelen esetben pálcát

törni csak akkor lenne jogunk, ha biztosan tudnánk, hogy soha többet nem fog

olyan helyzet előállni a saját hibánkból, mint amilyet a XX. századot beharangozó

1918-as összeomlás idején megtapasztaltunk – és amelynek a következményei a

mai napig sújtják a szétszórt magyar közösségeket.

Irodalomjegyzék

Courtois, Stéphane [et al.]: A kommunizmus fekete könyve. Bűntény, terror, megtorlás, Budapest, Nagyvilág, 2000.

Domonkos László: Goli otok, a Pokol-sziget. Tito Gulágja az Adrián, 1949–1980, [Budapest], CEPoliti, 2016.

Domonkos László: Goli život, Aracs. A délvidéki magyarság közéleti folyóirata, 2015/4, XV. évfolyam, 51–56.

Doyle, Donan: A dél-afrikai háború. Annak okai és keletkezése, Budapest, Szilágyi, 1902.

33 Mák Ferenc: Öt nemzedék, és ami utána következik, Magyar Szó Online, 2012. december 1.

http://www.magyarszo.rs/hu/2012_12_01/velemeny_jegyzet_gyurodesek/35289/%C3%96t-

nemzed%C3%A9k-%C3%A9s-ami-ut%C3%A1na-k%C3%B6vetkezik.htm, 2017. január 28.

132

A „GULAG” kistestvére...

Fekete Ágnes (szerk.): Református Félóra (MR1 Kossuth Rádió), 2014. december 3-i adás, http://tebennedbiztunk.hu/?m=661, 2017. január 28.

Gerold László: Jugoszláviai magyar irodalmi lexikon (1918–2000), Újvidék, Forum, 2001.

Johnson, Paul: A modern kor. A 20. század igazi arca, [Budapest], XX. Század Intézet, 2007.

Kossa János: A mi nyelvünk, Újvidék, Fórum, 1978.

Kossa János: Édes anyanyelvünk, Híd, VI. évfolyam, 1939/6, 224–228.

Kossa János: Így írunk mi, Novi Sad, Forum, 1962.

Kossa János: Így írunk mi, 2. könyv, Novi Sad, Forum, 1965.

Kossa János: Kettős idegenségben. Válogatott nyelvművelő írások, [sajtó alá rendezte: Szeli István], Budapest, Timp, 2003.

Kossa János: Magyarul, magyarán, Újvidék, Forum, 1968.

Kossa János: Nyelvünk fűszerszámai, Budapest, Gondolat, 1979.

Kossa János-emlékest, in Magyar Szó Online, http://www.magyarszo.rs/hu/1881/vajdasag_

ujvidek/92201/Kossa-J%C3%A1nos-eml%C3%A9kest.htm, 2017. január 12.

Kotek, Joël–Rigoulot, Pierre: A táborok évszázada. Fogva tartás, koncentrálás, megsemmisítés. A radikális bűn száz éve, Budapest, Nagyvilág, [2005].

Lévay Endre: Holnapvárók, Újvidék, Fórum, 2002.

Mák Ferenc: Öt nemzedék, és ami utána következik, Magyar Szó Online, 2012

december 1. http://www.magyarszo.rs/hu/2012_12_01/velemeny_jegyzet_

gyurodesek/35289/%C3%96t-nemzed%C3%A9k-%C3%A9s-ami-ut%C3%A1na-

k%C3%B6vetkezik.htm, 2017. január 28.

Szeli István: Egy nyelvművelő könyv lehetséges olvasata (Kossa János: Kettős idegenségben), Híd, 2003/11., 1307–1313., elérhető az interneten: http://adattar.vmmi.org/cikkek/17373/hid_2003_11_13_szeli.pdf, 2017. február 20.

Szeli István: Kossa Jánosról egy túlélő pályatárs, Híd, 2007. április, 72–76., elérhető az interneten: http://epa.oszk.hu/01000/01014/00036/pdf/072.pdf, 2017. február 20.

Vékás János: Magyarok a Vajdaságban, 1944–1954. Kronológia, Zenta, VMMI, 2011.

133

ÁRON MÁTHÉ, PhD

The “little brother” of the GULAG: A Hungarian

Reformed Pastor in the Yugoslavian Lager

It is common knowledge that it was the Boer wars where the first concentration camps were constructed, but the Soviets also used the term for some of their facilities as early as the end of the 1910’s. Later, when the GULAG itself came to life, it was introduced as the facility where the “new communist men” is produced. Hungarian people have

suffered twists and turns in 1944-45, not only because of their national identity, but also on ideological grounds, and not only in the form of the Soviet terror, but also through the practices of the neighboring countries. Following these years, the events took place according to the same pat ern everywhere. First, anti-Hungarian campaigns were

organized, then people were put into camps on ethnic grounds to weaken and destroy

the “hostile” ethnic groups. Hereafter came the totalitarian dictatorship, where put ing suspicious people away became more systematic.

The paper highlights data and also draws some conclusions about the events in

Rumania, Czechoslovakia, and Transcarpathia (Ukraine), but mainly deals with the

practices of Yugoslavia. Of course, the camp system of Yugoslavia could never become an extensive network, because most of the enemies of the communist system were simply shot dead. Stil , after the horroristic showdown beginning in the fall of 1945, there were many concentration camps built for the German and Hungarian inhabitants of Vajdaság

(Vojvodina). The main role of the camps near Gádoros (Gakovo) and Tiszaistvánfalva

(Bački Jarak) was to kill the prisoners under the pretext of forced labor. Only after these camps was the lager named Goli otok (the “barren island”) erected, and this was the camp also Zsigmond Keck, a reformed pastor, was transported to. Zsigmond Keck belonged

to a branch of people in the Reformed Church who represented the interests of the folk going further then average left-side thinking, even to being genuinely communist.

The main starting point of the purges in Yugoslavia was the break up between Stalin

and Tito. Stil , there is no doubt that it would have happened also without that, because these practices have been proven and well-used standards in sovietization. While there were many preventive and intimidatory actions, there were many people who were

arrested just because of their connections – or supposed connections – to the “Old Guard”

as wel , many of whom were transported to the camps later. This is how Zsigmond Keck also got captured, and, following a few-months-long remand, became the prisoner of Goli otok from November 4, 1949 to April 27, 1953. The paper introduces the forced labor

camp of Goli otok in the Adriatic Sea, in the Kvarner Gulf (today part of Croatia) and also deals with Keck’s memoirs about the “barren island”.

134

SZATMÁRI JUDIT, PhD

„... a fiúkkal, még várnunk kell, mert másfelé

vannak elfoglalva.” – Amiről az iratok hallgatnak,

helyzetkép a Dunamelléki Református

Egyházkerületben 1945 tavaszán

A dolgozat címeként választott idézet Hatolkay Árpád kőbányai lelkész 1945. feb-

ruár 22-i leveléből származik, amelyben Szabó Imre esperesnek számolt be egy-

házközsége ál apotáról: reméli, hogy hamarosan elindulhat az egyházi munka,

először a leánykör megindítását tervezi, mivel a férfi ifjúságot, a leventéket előző

év végén a front elől a Dunántúlra, majd tovább menekítették.1

A Dunamelléki Református Egyházkerület az ország középső részét foglalja

el, a Dunakanyar egyházközségeitől le Baranyáig, beleértve az 1941–1944 között

visszatért Alsóbaranyai Egyházmegyét. Az egyházkerület sorsát meghatározta,

hogy itt található a főváros, itt folytak a magyarországi legsúlyosabb harcok, „új Sztálingrádnak” is mondták, ahogy Ungváry Krisztián Budapest ostroma című

könyvéből ismerjük.2 A Dunántúl, a tavaszi német ellentámadás színtere, a Vér-

tesaljai Református Egyházmegyével esett egybe, ezért itt az eklézsiák a frontvonal

hul ámzását szenvedték meg különösen: hol a német, hol az orosz volt az úr. Így

a háború utolsó szakaszát, a front átvonulását, a Vörös Hadsereg megjelenését,

illetve az azzal járó málenkij robotot is más-más módon élte meg az egyházke-

rület egy-egy egyházmegyéje, egyházközsége. Dolgozatom első felében a sokat

szenvedett Budapesti, Pestkörnyéki, valamint a Solti és Vértesaljai Egyházmegye

1945. tavaszi helyzetképét vázolom fel, majd a hadifogoly-internáló táborokkal

kapcsolatosan fellelt egyházi iratok alapján bemutatom mit tett, illetve tehetett az egyházkerület a foglyokért. Forrásaimat tekintve felhasználtam a Püspöki Hivatal

1 Dunamelléki Református Egyházkerület Ráday Levéltára (továbbiakban: RL) A/3 Budapesti egyházmegye iktatott iratok 13/1945. A málenkij robot fogalmával való első találkozásom összekapcsolódik a leventék nyugatra menekítésével: édesapámat 1944-ben így vitték el közvetlenül a front elől Dunántúlra és így jutott végül München mellett amerikai hadifogságba. Ennek köszönhető, hogy ő csak 1946-ban hazatérve, elkerülte sok leventetársa sorsát, s nem jutott Szibériába. Később felvette a kapcsolatot Rózsás Jánossal, a Leventesors és a Gulag lexikon szerzőjével, aki leventeként került ki a Szovjetunióba hadifogságba. Vö. Rózsás János : Leventesors, A leventeintézmény története 1921–1945, Nagykanizsa, Hármas Halom Baráti Kör–Trianon Társaság, 2005., uő. Gulag lexikon, Nagykanizsa, [Rajnai M.], A magyar műveltség kincsestára, 2008.

2 Ungváry Krisztián: Budapest ostroma, Budapest, Corvina, 2013.

135

Szatmári Judit, PhD

25. kép

A Dunamel éki Református Egyházkerület térképe (1941)

136

Amiről az iratok hallgatnak...

iratanyagát, a Ravasz László dunamelléki református püspöknek címzett, elnöki

iktatású, személyes meg kereséseket és az egyes eklézsiákból az esperesi hivatalok-

ba érkező jelentéseket.

A budapesti harcok elmúltával Ravasz püspök első intézkedései közé tarto-

zott, hogy püspöki körlevélben keresse meg az espereseket és lelkipásztorokat. Eb-

ben az 1. számú pásztori körlevélben a püspök a lelkipásztorokat, egyháztagokat

megszólítva kérte az istentiszteletek mielőbbi megtartását, a gyülekezeti munka

beindítását, a károk felmérését.3 Ezt az első felhívást még csak a budapesti és a

fővárost közvetlen környékező eklézsiák kapták meg személyes kézbesítés útján,

de májusban már az egész egyházkerületbe eljutottak az újabb körlevelek. A püs-

pök felhívást intézett az esperesekhez a vizitáció sürgős megtartására, melynek

két legfontosabb tárgya: „1. Mi kár, romlás és bénulás érte az egyházközséget? 2.

Megindult-e a rendes egyházi élet és milyen mértékben?”4 Az esperesi kérdőívekhez készített 29 pontos „Pótlás” már kitért az egyházi élet, az egyházi javak minden te-rületére, igyekezett pontos képet alkotni a frontot átélt gyülekezetek ál apotáról.5

Szintén májusban püspöki körlevél hívta fel az espereseket, lelkészeket bűnbána-

ti hét megtartására,6 melyről utólag jelentést várt. A Bereczky Albert Budapest–

Pozsonyi úti lelkész által elkészített tematikájú bűnbánati estekre több-kevesebb

sikerrel sor került, mint a vértesaljai esperes írta beszámolójában. Az esperes kö-

zölte, hogy nem minden egyházközségben tudták megtartani, részben az orosz

katonaság visszavonulása, részben a mezőgazdasági munkák miatt csekély volt a

látogatottság, pár ifjú vagy leány vett részt az esteken, úrvacsorát több helyen a

bor hiánya miatt nem tudtak osztani. Tabajdon, ahol a legnépesebbek voltak az

estek, a bűnbánati napokat a templomban tartott gyülekezeti értekezlet vezette be,

ennek tulajdonítható, hogy ál andóan 120-150 volt a résztvevők száma.7

Budapest és a környező települések sorsa

Szabó Imre fasori lelkész, a Budapesti Egyházmegye esperese, naplójában leírta az ostrom borzalmait, így a Vörös Hadsereg által elkövetett első atrocitásokat is.8

Esperesként már 1945 februárjában igyekezett elérni a fővárosi lelkészeket, hogy

helyzetjelentést adjanak eklézsiájukról. Hatolkay Kázmér kőbányai lelkész – akitől

3 RL A/1.b Püspöki iratok, 1/1945 Budapest, 1945. febr. 21.

4 RL A/1.b Püspöki iratok, 558/1945 Budapest, 1945. máj. 28.

5 RL A/11. Vértesaljai egyházmegye iktatott iratok, 100/1945 „Pótlás 1945. évi esperesi kérdőívekhez s a helyzetjelentésekből esetleg hiányzó adatokhoz.”

6 RL A/1.b Püspöki iratok, 494/1945 Budapest, 1945. máj. 19.

7 RL A/11 Vértesaljai egyházmegye iktatott iratok, 77/1945 1945. szept. 6.

8 Szabó Imre: Ég, de meg nem emésztetik, Naplók 1914–1954, Budapest, Budapest-Budahegyvidéki Református Egyházközség, 2001.

137

Szatmári Judit, PhD

a címbéli idézet származik – írta esperesének: „Sajátos nyomora volt Kőbányának

az, hogy az itteni borpincékben százezer hektoliternél több bor volt elraktározva.

Ennek aztán igen keserves következményei voltak a lakosságra nézve.”9 A lelkészek jelentéseiben –, mivel egyik fő kérdés volt, hogy tartanak-e újra istentiszteleteket

– rendszeresen szerepelt, hogy a lakosság nem mer az utcákon közlekedni, főleg a

férfiak, mint az óbudai lelkész, Kontra Aladár 1945. áprilisi levele is tanúsítja: „Még ma sem igen jöhetnek a férfiak a templomba sem, mert részben akkor is munkán kel lenniük, részben nem akarják elfogatni és robotra hurcoltatni magukat.” 10 Az első levelekből még az tűnt ki, hogy a munkára, robotra hurcoláskor még nem gondolták,

hogy ez a málenkij robot végül a Szovjetunióban folytatódik. A romeltakarításra

és más fizikai munkára befogott férfiak közül a legtöbben visszatérhettek. Bár egy

lótetem elásása sem járt veszély nélkül: Hatolkay Árpád egyik presbitere lótemetés

közben sérült meg egy addig fel nem robbant aknától és halt bele sérüléseibe.

A későbbi visszaemlékező Kováts J. István teológiai tanár, egyházkerületi fő-

jegyző önéletrajzában már kimondottan így írt a robotra hurcolásról a Vihar után

című fejezetben: „Az emberek kimerészkednek házaikból. Inkább csak nők mernek

még vál alkozni hosszabb utakra, mert a férfiakat összefogdossák az oroszok és elvi-szik »hadifoglyoknak«. Budapesten egyenesen az elöljáróságok épületei elől fogdos-sák őket össze, hova ügyes-bajos dolgaik intézése végett mennek. Lelkészek jelennek meg az utcákon meg az országutakon palástosan, mert így nem bántják őket.”11

A Pestkörnyéki Egyházmegye – ma már Nagy-Budapest része – egyházköz-

ségeiből12 beérkező jelentések mind-mind a lakosság, s benne a református hívek

számának nagymértékű csökkenéséről számoltak be, így Ifj. Gyökössy Endre, Új-

pest-Újváros lelkésze a következőképpen: „Ifjúságunk, férfiaink színe-virágát elvitték, vagy elhurcolták, katonának, munkaszolgálatosnak, fogolynak… presbitereink

közül nyolcan tűntek el.”13 Az 1945. nyári vizitációs kérdőíven a presbiterek sorá-

ban egy katonaként, egy fogolyként szerepelt.14

Mády Gyula lelkész Újpest-Belsővárosból jelentette: „Igaz, hogy ma is többen

járnak még a nők, mint a férfiak az istentiszteletekre, de ez megérthető, mert a férfiak még vasárnap is tarthatnak attól, hogy közmunkára igénybe veszik az utcán

9 RL A/3 Budapesti egyházmegye iktatott iratok, 139/1945 Budapest, 1945. márc. 24.

10 RL A/3 Budapesti egyházmegye iktatott iratok, 215/1945. sz. 1945. ápr. 8.

11 Kováts J. István: Egy élet prédikációja, Önéletrajz, [a szöveget gond. Hegyi-Füstös István – Tímár Pál], [Budapest], Szenci Győzőné és Kováts Zsuzsanna kiadása, [2006], 411.

12 A Pestkörnyéki Református Egyházmegye anyaegyházközségei: Budafok, Csepel I. kerület, Csepel II. kerület, Csil aghegy, Kispest-Központ, Kispest-Wekerletelep, Nagytétény, Pestszenterzsébet-Központ, Pestszenterzsébet-Klapka tér, Pestszenterzsébet-Szabó-telep, Pestszentlőrinc-Központ, Pestszentlőrinc-Kertváros, Pestújhely, Rákosliget-Keresztúr, Rákoshegy, Rákospalota-Óváros, Rákospalota-Újváros, Rákosszentmihály, Soroksár, Újpest-Belsőváros, Újpest-Újváros.

13 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye iktatott iratok 1945, Gyülekezeti jelentések az 1/1945. sz. püs-pöki körlevélre, Gyökössy Endre 1945.

14 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye vizitációs kérdőívek 1945, Újpest-Újváros.

138

Amiről az iratok hallgatnak...

őket… s a fiúk jó részét, a KIE15 tagjaival együtt még a múlt év karácsonya előtt átvitték a Dunántúlra s most nincs ifjúságunk.”16 Az 1945 nyarán készült vizitációs kérdőíven a presbitérium névsorában található 38 név közül egy mellett szerepelt,

hogy „hadifogságban” , 5 mellett: „ fogságban”. 17

Benkő István, Rákospalota-Óváros lelkésze szintén a férfiakat hiányolta a

templomból: „bár férfiak aránylag kevesen mernek még eljönni.”18

Mányoki Sándor lelkész a Pestszentlőrinc-Központi Egyházközség pusz-

tulását írta le érzékletesen: a kifosztott városrészben „sem vagyon, sem életbiztonság nincs… Pestszentlőrinc, az ötven éves község és 10 éves város megrongált

és rombadőlt üres házaival újra »pusztává« lett, amint először volt.”19 Korábban ugyanis Pusztaszentlőrinc volt a neve. A nyáron kitöltött vizitációs kérdőíven a

lélekszám rovatnál megjegyezte a lelkész, hogy ez az év eleji adatoknak felel meg

(lélekszám 40 000, ref. 7500, ág. ev. 2000, kat. 28 000, izr. 1000, más 500), mert

„bombázás, elhurcolás, kiürítés miatt nagyon lement a lakosság lélekszáma” .20

Többnyire egy ötödével csökkent a lelkészek becslése szerint a lakosság száma,

mint pl. Rákoshegyen 20%-os csökkenést jelzett a lelkész.21 Az idős lelkész kifogá-

solta, hogy a vizitáció egy világégés, egy kiürítés után azzal foglalkozott, hogy mi-

ért az Apostol Elek-féle konfirmációs kátét használják, miközben az egyházközség

képtelen fizetni alkalmazottait: a segédlelkész, a harangozó és a lelkipásztor fiával együtt „éhenkórászva vergődik” , és öt hitoktató munkáját végzi el. A lelkészt első

gyülekezete, a baranyai Nagyváty hívta meg egy időre, hogy kissé felerősítse az át-

élt nélkülözések után. Mellesleg még Apostol-féle kátéjuk sem volt, le kellett íratni a konfirmációs kérdéseket, csak így tudta a konfirmációra előkészítést elvégezni.

Alföldy-Boruss Dezső lelkész Pestszentlőrinc-Erzsébettelepről örömmel je-

lentette, hogy már van istentisztelet: „itt a pesti határszélen, ezen a kis eldugott telepen minden nyersebben folyik. A hivatalos közegek dicséretet kaptak munkájukért, 120 embert internáltak Ukrajnába.”22

Pestszenterzsébet-Központban a lelkész az anyagi pusztulást fájlalta, de életük

és testi épségük megőrzésén örvendett: „Fő azonban, hogy élünk s eddig semmi

különösebb kalamitás nem történt velünk, értve ezalatt a feleségemet s nagy leányo -

15 A Keresztyén Ifjúsági Egyesület (KIE) az egyik legnagyobb múltú protestáns ifjúsági egyesület volt.

16 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye iktatott iratok 1945, Gyülekezeti jelentések az 1/1945. sz. püs-pöki körlevélre, Mády Gyula 1945. febr. 21.

17 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye vizitációs kérdőívek 1945, Újpest-Belsőváros.

18 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye iktatott iratok 1945, Gyülekezeti jelentések az 1/1945. sz. püs-pöki körlevélre, Benkő István 1945. márc. 11.

19 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye iktatott iratok 1945, Gyülekezeti jelentések az 1/1945. sz. püs-pöki körlevélre, Mányoki Sándor 1945. márc. 11. és 28.

20 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye vizitációs kérdőívek 1945, Pestszentlőrinc, 1945. aug. 9.

21 uo. Rákoshegy társegyház (Rákosliget).

22 RL A/8 Pestkörnyéki egyházmegye iktatott iratok 1945, Gyülekezeti jelentések az 1/1945. sz. püs-pöki körlevélre, Alföldy-Boruss Dezső 1945.

139

Szatmári Judit, PhD

mat is! Imádkoztunk sokat, hogy csak így őrizzen meg bennünket a mi jó Istenünk!”23

A csepeli munkásgyülekezetben is alig jöhettek a hívek az istentiszteletekre:

„Ál andó közmunkára való igénybevétel miatt, valamint a gyári »rohammunka«

folytán férfiak az istentiszteletet csak kevéssé látogathatják. Az iskolás gyermekek sem mentesülnek a közmunkára való igénybevétel alól. Asszonyaink otthonaikat az

ál andó fosztogatások miatt nem merik elhagyni.”24

Szemeretelep-Csákyligeten hasonló volt a helyzet: „úgy a férfiakat mint a nő-

ket szüntelen munkába terelik.”25

A lelkészek legtöbb esetben az egyházközséget ért anyagi károkról pontos

felmérést készítettek, hiszen erre vonatkozott a püspöki-esperesi felhívás – ezen

túlmenően kevés információval szolgálnak arra, hogy a lakosságot milyen atroci-

tások érték. Ennek egyik oka az lehetett, amivel Nagy Lajos apostagi lelkész 1945.

március 26-án zárta beszámolóját: „Hogy mi minden történt, ezt majd szóval lehet elbeszélni.”26 Így történhetett meg az, hogy miközben Galambos József soroksári lelkipásztor a német lakosság robotra hurcolásáról nem írt, beszámolójából mégis

megtudjuk, hogy az eklézsiában 102 pár teáscsésze veszett oda, mikor a lakosság

kitelepítése után az imaterem kórházi raktárnak szolgált, és hogyan robbantották

fel a különben üres páncélszekrényt.27

A Duna két oldalán

A Solti Egyházmegye, mivel a front a Dunánál megrekedt, különösen sokáig szenvedte meg az ott állomásozó katonaságot, 1944 novemberétől egészen 1945 áprilisáig tartott a megszál ás, egymást váltották a különböző katonai alakulatok. Így Kiskunlacházán

15 – 16 ezer katona állomásozott, házanként átlag 12 – 13 elszál ásolva – emellett még a kitelepített falvak reformátusait is befogadták a lacháziak. A lelkészek 1945 tavaszán esperesüknek, Kurdi Bélának szóló jelentésükben a lakosság folyamatos robotra kényszerítéséről számoltak be. Az érsekcsanádiakat a még németek által elkezdett, majd az oroszok által folytatott repülőtér építésére vitték ál andóan, férfiakat és nőket egyaránt.

Csak a lelkész kérésére engedték meg, hogy karácsony első napján a nők, második nap-

ján a férfiak templomba menjenek.28 Kiskunlacháza lakossága szintén építette a repü-

lőteret, de hidak építésén, sáncásáson és kórházi szolgálatban is naponta 1000 – 1200

ember robotolt, ezenkívül a megmaradt fogatok szakadatlan szolgálatban voltak.29

23 uo. Tálas Áron, 1945. márc. 7.

24 uo. Csepel II., Kurdy Sándor, 1945. máj. 26.

25 uo. Pócs Lajos, 1945. márc. 12.

26 RL A/9 Solti egyházmegye iktatott iratok 1945, 2–5.

27 RL A/3 Budapesti egyházmegye vizitációs kérdőívek 1945, Soroksár, 1945. jún. 12.

28 RL A/9 Solti Egyházmegye iktatott iratok 1945, 2–5. Nagy Kálmán, 1945. máj. 22.

29 uo. Szabó Balázs, 1945. jún. 22.

140

Amiről az iratok hallgatnak...

A Csepel-sziget lakossága a kiürítés miatt jutott koldusbotra: Ráckeve, Ma-

kád, Szigetszentmiklós lelkészei a teljesen kifosztott településekről számoltak be.

Az elásott dolgok 90%-át megtalálták az oroszok, és a palástokból a „zsenák” (nők a Vörös Hadsereg soraiban) szoknyát szabtak. Több egyházközségben a legérté-

kesebb úrasztali edényeket, a legrégebbi anyakönyveket elásták. Ilyen elásott és

megmenekült anyakönyvekre példa a vértesaljai egyházmegyében Velence: Vályi

Miklós velencei lelkész 1945. június 2-i levelében írta, hogy a pákozdi példa alap-

ján koporsóban temette el az anyakönyveket, így azok megmaradtak. A pákoz-

di lelkész, László Levente 1945. május 16-i levelében szűkszavúan csak annyit írt

B. Szabó János esperesnek, hogy az anyakönyvek megvannak, nem említve meg-

menekülésük történetét. A lakosságnak visszatérte után is folyamatos robotban

volt része, Ráckevére másodszor tért vissza a tábori kórház,30 de az átélt sok szen-

vedés és nincstelenné válás után is Eötvös Ferenc, makádi lelkész így összegzett:

„Hát így élünk, de élünk s ez a fő!”31 És valóban, a túlélés volt a legfontosabb, mert a lelkészi tisztség sem jelentett feltétlen védelmet. Az idős makádi lelkész, Eötvös Ferenc írta: „egyszer halálra ítéltek, s csak egy hajszálon múlt, hogy ki nem végeztek.”32

A Soltra beérkező orosz katonák Kósa Lajos lelkészt a pincéből a többiekkel együtt

elhurcolták, Tetétlenre hajtották, de még útközben ki akarták végezni őket. „Amikor [1944. november – Sz. J.] 13-án déltájban bejöttek az udvarunkba, hét férfitár-sammal együtt, akik a pincénkben velem húzódtak meg sok asszonnyal és gyerekkel, minden előzmény nélkül, fogságba hurcoltak Tetétlenre. Útban kézigránáttal, majd fegyverrel, három helyen ki akartak végezni. 45 magyar katonával vittek bennünket.

De az Isten velünk volt, megtartott. Tetétlenen egy derék orosz őrnagy figyelmes lett rám és alapos kihal gatás után megígérte, hogy kiszabadít a fogságból. Ígéretét teljesítette is és annyira kedves volt, hogy harmadnap meglátogatott Solton.”33 A solti lelkipásztor végül visszatérhetett övéihez, ám leveléből nem derült ki, hogy mi lett hét férfitársával, nem is beszélve a szintén velük együtt hajtott magyar katonákkal – az ő sorsuk bizonyára megpecsételődött a fogságba eséssel. A solti egyház-

megye német nyelvű gyülekezete, Harta hamar megtapasztalta, hogy az átvonuló

front után válogatás nélkül hurcolják el az embereket. Hettesheimer Fülöp lelkész

Budapesten rekedt az ostrom alatt (1944. október 31. és 1945. február 8. között),

de felesége otthon maradt – jóllehet éjnek idején többször menekülnie kellett a

parókiáról –, így a lelkész első kézből hallott a történtekről. A településről „több csoportban mintegy 200 embert elhurcoltak (férfiak, nők, legények és leányok), de senki nem tudja, hogy hová? Remélem, vissza fognak jönni.”34

30 uo. Molnár Pál, 1945. márc. 22.

31 uo. Eötvös Ferenc, 1945. ápr. 23.

32 uo.

33 uo. Kósa Lajos, 1945. jún. 18.

34 uo. Hettesheimer Fülöp, 1945. febr. 13.; Az elhurcoltak emlékére 2016. október 30-án avattak em-léktáblát az önkormányzat falán. Az lakosság elhurcolásáról l. H. Barta Lajos: Harta [.. és hartaiak 141

Szatmári Judit, PhD

A Duna túloldalán a Vértesaljai Egyházmegyében, mely különösen sokat szen-

vedett a hul ámzó fronttól, a legtöbb lelkész igen részletesen beszámolt az elmúlt

fél esztendő történéseiről és ezekből a levelekből állította össze az esperes a püs-

pöknek küldött egyházmegyei helyzetképet. A falvak egy részét még a németek

ürítették ki, s vándorolhattak lakói egyik településről a másikba, míg végül felége-

tett, romba dőlt, kirabolt házaikba térhettek vissza. Másutt nem került sor kitelepí-

tésre, ott a lakosság saját otthonában élte át a front minden borzalmát. Az egyházi

épületek, templomok, parókiák, iskolák, tanítólakások súlyos károkat szenvedtek,

az úrasztali edények, az anyakönyvek, az egyházi irattár elvesztek. A lelkészek az

előírás szerint az anyagi pusztulást részletesen felsorolták, az emberi vesztesé-

gekről viszont kevesebbet tudunk meg. Leginkább a lelkészek személyes beszá-

molóiban bukkantam ennek nyomára. Tömeges elhurcolásra a Budapest melletti

Érden került sor. Itt 3800 férfit szedtek össze és vittek el a szegedi és temesvári

fogoly- és internáló táborokba, köztük volt három presbiter és több egyháztag

is. Hamza Gyula érdi lelkész a legfájóbb csapásnak az emberek elvitelét tartotta:

„A legnagyobb veszteségünk, mel yel szemben tehetetlenek vagyunk, bár minden

lépést megpróbáltunk.”35

Egy-egy ember fogságba viteléről, főleg az egyházi tanítókat érintő esetekről

több helyütt beszámoltak a lelkészek. Virág István seregélyesi tanítót első ízben

1945. február 10-én tartóztatta le a szovjet titkosrendőrség, mivel leventeoktató

volt. Két napig val atták Szolgaegyházán, majd hazaengedték. Másodszor márci-

us 4-én tartóztatták le névtelen feljelentésre, nyilas párttagság vádjával. Balaton-

kenesén tartották fogva, majd igazoló papírokkal hazaengedték. A tanító gyalog

indult haza, de Fülén elfogták, papírjait elvették és a magyar hadifoglyok mene-

tébe csapták. Kiskunfélegyházáról még írt családjának, hogy viszik őket tovább

valószínűleg Temesvárra – azóta semmit sem tudtak róla.36 Gerecse Pál váli rek-

tor 1944 decemberében jött haza a katonaságtól, 1945 januárjában jelentkezett az

orosz parancsnokságon, ahol előbb igazolták, majd március 11-én elvitték, s azóta

semmi hír sem volt róla.37 A Vértesaljai Egyházmegyében még 1945 nyarán is a

távollévő 25 egyházi iskolai tanítóból 20 sorsa ismeretlen volt. Mindezek ellenére

úgy tűnik, hogy az egyházmegyében Érden kívül inkább szórványosan kerültek a

hívek hadifogságba, maga a front végezte a legnagyobb pusztítást. Kápolnásnyé-

ken 120 – 130 ember halt meg a faluban húzódó front miatt,38 a bicskei lelkész 16

agyonlövés, agyonverés, megégés, 17 bomba- és gránátsérülés miatti halálesetet

mondják kétezer küszöbén...], Harta, Harta Önkormányzata, 1999.

35 RL A/11 Vértesaljai egyházmegye iktatott iratok 1945, Helyzetjelentések 21, 29/ 1945 Hamza Gyula, 1945. máj. 15.

36 uo. Székely László, 1945. júl. 5.

37 uo. Kozma Károly, 1945. máj. 12.

38 uo. Molnár Zoltán, 1945. máj. 10.

142

Amiről az iratok hallgatnak...

jelentett.39 Agyonlőttek németnek nézett fiatalt, leventesapkás tanítóképzős ifjút és leányt védő férfit is. Ha málenkij robotra nem is vitték el a lelkészeket, robotban

nekik is részük volt. Parókiáikat a katonaság kórháznak, pékségnek, konyhának,

illetve gyakorlatilag mindennek igénybe vette. A gyúrói lelkész karácsony napját

nem prédikálással töltötte, hanem favágással, mert a legénységi szakács úgy látta

jónak, mivel náluk mindenki robotol.40 A bicskei lelkészt híveivel együtt vitték az

első vonalba lövészárkot ásni.41

Internáló táborok – lágerek

Dolgozatom előző részében leginkább arra igyekeztem rámutatni, hogy a gyü-

lekezeti jelentések alapján csak szórványos információink vannak arról, hogy a

málenkij robotra hurcolás mikor végződött a Szovjetunióban, a lelkészek több-

nyire arról írtak, amikor a lakosság robotolása ugyan folyamatos volt, de nem

végződött végleges kényszermunkára szállítással. Stark Tamás42 és Bognár Zalán43

kutatásai alapján a polgári lakosság szovjet (hadi)fogságba hurcolása három okból

történt: 1. hadifogolylétszám-kiegészítés, 2. etnikai tisztogatás, 3. német nemzeti-

ségűként való internálás.

A Dunamelléki Református Egyházkerület Ráday Levéltárában őrzött iratok-

ban találtam példát arra, hogy tábori lelkészek, katonai szolgálatra bevonult egy-

házi iskolai tanítók katonai alakulattal estek hadifogságba és így hadifogolytáborba kerültek, de arra is, hogy a polgári lakossághoz tartozókat hadifogolylétszám-ki-egészítésnek vitték el, illetve – mint a hartai németek esetében – a német nemzeti-

ségűeket internálták, vagy politikai okok miatt kerültek egyes lelkészek letartózta-

tásba és így internálótáborba (Gál Lajos angyalföldi, Halmásy Miklós jászberényi,

Paczolay György nagykőrösi, Demjén István budafoki, Balogh József tápiószelei,

Varga Ernő bugyi, Jánosi György váraljai, Kis Ernő kispest-központi lelkészek).44 Az iratok alapján láthatjuk, hogy a szálak Ravasz püspök –, aki egyben a zsinat elnöke

is volt – kezében futottak össze. Még tartott Buda ostroma, amikor Ravasz Lász-

ló 1945. február 12-én első ízben prédikált a Kálvin téri templomban.45 Az április

39 uo. Füle József, 1945. máj. 15.

40 uo. Bogár János, 1945. máj. 15.

41 uo. Füle József, 1945. máj. 15.

42 Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatási könyvek, 2006. Különösen az alábbi fejezetek: A polgári lakosság elhurcolása a harcok során (33-50.), Magyarországi gyűjtőtáborok (111-113.).

43 Bognár Zalán: Hadifogolytáborok és (hadi)fogolysors a Vörös Hadsereg által megszál t Magyarországon 1944-1945, Budapest, Kairosz, 2012, 49.

44 RL A/1.b Püspöki iratok 708/1945, Ravasz László püspök a miniszterelnökhöz, 1945. jún. 14.

45 Ravasz László: Emlékezéseim, Budapest, Református Egyház Zsinati Iroda Sajtóosztálya, 1992, 307–315.

143

Szatmári Judit, PhD

10-én tartott egyházkerületi tanácsülésen a püspök részletesen beszámolt az elmúlt

hónapok alatti tevékenységéről, beleértve a nyilas uralom alatt rejtőzködését, az ost-romot és első hivatalos tevékenységeit, püspöki körleveleit és a hadifoglyok érdeké-

ben tett közbenjárását: „Megál apodtam a tábornok úrral [Csernisov – Sz. J.] a lelké-

szeknek adandó igazolvány tárgyában. Ismételten kértem, hogy a hadifogolytáborba elhurcolt lelkészeket bocsássa szabadon. Fájdalom, ez a kérésem csak igen kis részben teljesedett.”46 Két feladat ál t a református egyház előtt: egyrészt összeírni a fogságba került egyházi alkalmazottakat – a hadseregben szolgáló, s így fogságba eső tábori

lelkészeket és katonai szolgálatra bevonult egyházi tanítókat, valamint a polgári sze-mélyként elhurcolt lelkészeket, teológusokat, hitoktatókat, tanítókat – és mindent

megtenni kiszabadításuk érdekében. A másik feladat a táborban lévők megsegítése,

lelkipásztori szolgálatban részesítése volt.

Az egyházkerületi levéltárban többnyire az elnöki iktatású iratok között talál-

juk azt a sok személyes megkeresést, kérést, melyet egy-egy fogságba esett, elhur-

colt családtag érdekében írtak, de itt találhatóak a fogoly lelkészek névsorai, to-

vábbá a táborokhoz legközelebbi helyi lelkészek rövid jelentései, mit tudtak tenni

a foglyok érdekében.

A budapesti emberfogások során református lelkészeket, hitoktatókat és teo-

lógusokat is elhurcoltak. Csekey Sándor teológiai igazgató az 1945. január 18-án

a teológiáról elhurcolt diákok – teológusok és más szakon tanuló egyetemisták –

névsorát küldte a püspöknek: Máté Sándor, Zsengellér Ferenc, Tompa Károly, Ka-

tona Miklós, Écsy László, Horváth János, Simon János.47 Szabó Imre budapesti es-

peres pedig a fővárosban elfogott és a gödöllői táborba vitt lelkészekről értesítette a püspököt: „Bod László val ásoktató lelkész biztosan Gödöl őn van, Ungvári János segédlelkész biztosan Gödöl őn van, Kudor Attila kolozsvári segédlelkész, ál ítólag ő is Gödöl őn van, Vaday Ferenc darvasi segédlelkészt Gödöl őre vitték, Szurdoki Zoltán teológus hallgatót ál ítólag Gödöllőre vitték.”48

A különféle úton-módon fogságba esetteket menetben terelték a táborok felé.

Vidéki lelkészek számoltak be arról, hogy náluk a templomban helyezték el éj-

szakára az áthajtott hadifoglyokat. Kiskunlacházán 1945. február 2-án 1400 ha-

difogoly, köztük két tábori lelkész, Morvay Lutár Sándor garéi és Vitéz Vargha

kiscsányoszrói lelkész éjszakázott a templomban. „Ezeket a hadifoglyokat valamint még több alkalommal keresztülvonuló foglyokat gyülekezetünk élelemmel el átta.

Megrendítő volt, ahogy az utolsó falat kenyerüket is kihordták az útra a magyar

katonák számára. Az orosz katonaság megengedte a foglyok élelmezését. Az orosz

46 RL A/1.b Püspöki levéltár 380/1945, Kivonat a dunamelléki református egyházkerületi tanács 1945. április 10-én tartott ülésének jegyzőkönyvéből.

47 RL A/1.c Elnöki 30/1945 „ … felterjesztem azoknak a teológusoknak és egyetemi hallgatóknak a névsorát, akiket az oroszok január 18-án ismeretlen helyre elvittek. Hollétükről azóta sem tudtunk semmit.” Csekey Sándor, 1945. febr. 24.

48 uo. Szabó Imre, 1945. febr. 24.

144

Amiről az iratok hallgatnak...

26. kép

Szabó Kálmánné pákozdi tanítónő férje kiszabadítását kéri Ravasz püspöktől (RL A/1.c 1702/1945.) 145

Szatmári Judit, PhD

27. kép

Nyitray Gyuláné tanítónő férje kiszabadítása érdekében fordul Ravasz püspökhöz (RL A/1.c 1808/1945) 146

Amiről az iratok hallgatnak...

katonai kórházban fekvő magyar sebesülteket is élelmezték híveink.”49 – számolt be a kiskunlacházi lelkész. Bognár Zalán könyvéből tudjuk, hogy sokszor nem

engedték a lakosságnak, hogy az étlen-szomjan hajtott hadifoglyoknak bármi

élelmet, vizet adjon.50

Solton – szintén a fogoly magyar katonák templomban elszál ásolásáról írt a

lelkész, két alkalommal ezer-kétezer magyar fogoly tartózkodott ott egy-egy éjsza-

kára. Ezenkívül a templomot az orosz katonaság vágóhídnak használta, a paplak-

ban négyszer mozit rendeztek be.51 Jobban jártak Makádon, ahol a templomban

hangversenyt rendeztek a tisztek és a paplakból a papné zongoráját vitték be.52

A fogolymenetek egy-egy táborba tartottak, s ott az ahhoz legközelebb eső egyház-

község lelkészének lett volna feladta, hogy a foglyok között el ássa a lelkészi feladatokat – mármint, ha erre engedélyt nyert volna. Ilyen táborok voltak többek között

a fővárosban: az óbudai Lókórházban, Csepelen, vidéken: Gödöllőn, Cegléden a

Páncélos laktanyában, Kiskunfélegyházán, Pécsett a Ferenc József laktanyában, az

egyházkerületen kívül Szegeden és Debrecenben. A helyi lelkipásztorok rövid hír-

adásban tudatták a püspökkel, hogy mit sikerült tenniük a foglyok érdekében.

Joó Sándor a Budapest-Pasaréti Egyházközség lelkipásztora arról a kivételes

esetről számolhatott be, hogy istentisztelet tartását engedélyezték az internálótá-

borban. Az óbudai Lókórházban lévő internálótábor parancsnoka ugyanis hozzá-

járult, hogy az ott lévő református internáltak részére minden vasárnap délután 5

órakor istentiszteletet tarthassanak. Erre egy alkalommal kerülhetett sor, mivel a

tábort hamarosan feloszlatták, lakói nagy részét a kelenföldi Károly-laktanyába vit-

ték, más részét szabadon engedték.53 Vidéken azonban nem tudtak a lelkészek be-

jutni a táborokba: Czakó Jenő ceglédi lelkésznek egyedül azt engedélyezték, hogy

vasárnaponta csomagot adjon be a fogvatartottaknak.54 Kiskunfélegyházán hason-

ló volt a helyzet: csomagot adtak be remélve, hogy valami eljut belőle a címzettnek, bár többnyire a kenyéren kívül semmi. Kicsempészett cédulákon tudta meg a lelkipásztor, hogy hány tábori lelkész van odabent és azt, hogy már indulási ál apotban

vannak.55 Szegeden sem volt jobb a helyzet, nem volt bejutási lehetőség a táborba,

próbálkoztak a keresett emberekről valamit megtudni.56 Sajnos, sokszor már csak

azt tudhatták meg, hogy az előző szállítmánnyal elvitték a „kérdezett” személyt.57

49 RL A/9 Solti egyházmegye egyházmegye iktatott iratok 1945, 2-5. Szabó Balázs, 1945. jún. 22.

50 Bognár, i.m., 98–102.

51 uo. Kósa Lajos, 1945. jún. 18.

52 uo. Eötvös Ferenc, 1945. ápr. 23.

53 RL A/3 Budapesti egyházmegye iktatott iratok, 568/1945 Joó Sándor, 1945. aug. 3., 660/1945 Joó Sándor, 1945. aug. 17.

54 RL A/1.c Elnöki iratok 1701, 1702, 1708, 1820/1945 Czakó Jenő lelkész a ceglédi táborról.

55 RL A/1.c Elnöki iratok 1808, 1814/1945 Kováts Ferenc lelkész a kiskunfélegyházi táborról.

56 RL C/141 Ravasz László iratai – a püspök személyes iratai között maradt, hivatalos, elnöki iktatású iratok: Elnöki iratok 1821, 1845/1945 Szabó László lelkész a szegedi táborról.

57 RL A/1.c Elnöki iratok, 1814/1945 Kováts Ferenc, 1945. máj. 17.

147

Szatmári Judit, PhD

28. kép

Szabó László szegedi lelkész levele Ravasz püspökhöz (RL A/1.c 1821/1945)

Ravasz püspök már 1945. március elején Csernisov tábornokhoz, Budapest

városparancsnokához fordult a Budapestről elhurcolt lelkészek érdekében, több-

kevesebb sikerrel. Az elhurcoltak között volt Bod László val ásoktató lelkész, Ung-

vári János segédlelkész, Kudor Attila kolozsvári segédlelkész, Vadai Ferenc darvasi

segédlelkész és Szurdoki Zoltán lelkészjelölt. Mindannyiukat Budapestről vitték

el 1945. január folyamán és a meglévő információk szerint Gödöllőn voltak.58

A meginduló levélforgalommal egyre több jelentés, kérés futott be a püspökhöz,

aki májusban, immár a háború végeztével, dálnoki Miklós Béla miniszterelnö-

köt kérte a tömeges elhurcolások megszüntetésére: „Miért, miért nem, a megszál ó hadsereg nagy számmal tartóztatta le és vitte internáló táborokba a polgári lakosság férfi tagjait. Hadifogolyként kezelte őket s közülök sokat az ország határán túlra vitte el. Tudjuk nagyon jól, hogy a hadifoglyok kicserélése csak a békeszerződés be-cikkelyezése után kezdődhetik el, – s ha ez a szerencsétlen nemzet belement ebbe a szörnyű háborúba, hordozza el hangtalanul a következményeit is – mégis két meg-gondolás bátorságot ad arra, hogy közbenjárásra kérjük a Kormányt. Egyik az, hogy ezeknek a szerencsétleneknek jórésze nem hadifogoly. Soha katonai szolgálatot nem teljesített s békés polgári foglalkozásuk gyakorlása közben érte őket az internálás. –

A másik pedig az, hogy Magyarország Oroszországgal immár nem el enséges, hanem

szövetséges viszonyban van.”59 A miniszterelnökhöz szóló kérését, mint a konvent 58 RL A/1.b Püspöki iratok, 30/1945 Ravasz László, 1945. márc. 5.

59 RL A/1.b Püspöki iratok, 548/1945 Ravasz László, 1945. máj. 28.

148

Amiről az iratok hallgatnak...

29. kép

Kovács Ferenc kiskunfélegyházi lelkész levele Ravasz püspökhöz (RL A/1.c 1814/1945) 149

Szatmári Judit, PhD

lelkészi elnöke, egy nappal később megismételte.60 Legalább a fogságba esett lel-

készek érdekében sikerült annyit elérni – ha nem késett el a közbenjárás, s nem

vitték még ki az ország területéről a foglyot –, hogy a lelkészek közül többet sza-

badon bocsátottak a táborokból. A hazaérkezőkről espereseik számoltak be je-

lentéseikben.61

Pontos összeírás azóta sem készült, hogy a Dunamelléki Egyházkerület

hány lelkésze esett fogságba, hányan szabadultak a táborokból és térhettek visz-

sza szolgálati helyükre, hányan kerültek ki a Szovjetunióba. A front elől mene-

külve sok lelkész érkezett a visszacsatolt Észak-Erdélyből, Délvidékről, akik rész-

ben a Dunamelléki Egyházkerületben maradtak, új szolgálati helyre beosztva, de

nagyon sokan távoztak nyugat felé az egyházkerület több lelkészével, emiatt is

bizonytalan a vissza nem térők száma, sorsa. A Tiszántúli Református Egyház-

kerületben Révész Imre püspök utasítására a lelkészek egységesen elkészítették

gyülekezetük helyzetképét az 1944–1945 fordulóján átéltekről,62 a Dunamelléken

a szétszórtan található jelentések összegzése még várat magára.

Irodalomjegyzék

Bognár Zalán: Hadifogolytáborok és (hadi)fogolysors a Vörös Hadsereg által megszál t Magyarországon 1944–1945, Budapest, Kairosz, 2012.

H. Bartha Lajos: Harta [.. és hartaiak mondják kétezer küszöbén...], Harta, Harta Önkormányzata, 1999.

Kováts J. István: Egy élet prédikációja, Önéletrajz, [a szöveget gond. Hegyi-Füstös István –

Tímár Pál], [Budapest], Szenci Győzőné és Kováts Zsuzsanna kiadása, [2006].

Ravasz László: Emlékezéseim, Budapest, Református Egyház Zsinati Iroda Sajtóosztálya, 1992.

Rózsás János: Leventesors, A leventeintézmény története 1921–1945, Nagykanizsa, Hármas Halom Baráti Kör–Trianon Társaság, 2005.

Rózsás János: Gulag lexikon, Nagykanizsa, [Rajnai M.], A magyar műveltség kincsestára, 2008.

60 RL A/1.b Püspöki iratok, 585/1945 Ravasz László, 1945. máj. 29.

61 RL A/1.b Püspöki iratok 2851/1945 Vargha Tamás esperes 1945. nov. 9. Nagy Kálózi Balázs duna-haraszti lelkipásztor szept. 11-én, Simon Ernő dunapataji lelkipásztor okt. 12-én, Horváth Kálmán kunszentmiklósi val ásoktató lelkész nov. 9-én hadifogságból hazatérve szolgálatra jelentkezett.

62 A jelentéseket közli Szabadi István (szerk.): Krisztusban nyert erő I-II. A tiszántúli református gyülekezetek krónikája (1944–1945), Debrecen, Tiszántúli Református Egyházkerület Levéltá-

ra–Református Közéleti és Kulturális Központ Alapítvány, RKK Könyvek Református közelmúltunk, 2016.

150

Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatási könyvek, 2006.

Szabadi István (szerk.): Krisztusban nyert erő I-II. A tiszántúli református gyülekezetek krónikája (1944–1945), Debrecen, Tiszántúli Református Egyházkerület Levéltára –

Református Közéleti és Kulturális Központ Alapítvány, RKK Könyvek Református közelmúltunk, 2016.

Szabó Imre: Ég, de meg nem emésztetik, Naplók 1914–1954, Budapest, Budapest-Budahegyvidéki Református Egyházközség, 2001.

Ungváry Krisztián: Budapest ostroma, Budapest, Corvina, 2013.

JUDIT SZATMÁRI, PhD

“... with the boys, we have to wait, because they are

busy elsewhere. ” – About which the records are

silent, situation in the Danubian Reformed

Diocese in the spring of 1945

Bishop László Ravasz ordered the deans to organize church visits in the

congregations of the Danubian Reformed Diocese in order to accurately assess

the material and spiritual damages caused by war as soon as the guns fell silent

in the early spring of 1945. According to the deans reports, the surveys received

from the different parishes are liable sources to get an idea about the material

destruction, the damages done to the buildings, to the equipment, from the

churches themselves to the last teacup. About the human losses that occurred

during either the military operations or the subsequent abductions, these sources

are greatly laconic. The population decreased by a fifth in the region of Budapest,

and it is not possible to separate the people who were abducted from the ones

who fled. The diary of Dean Imre Szabó highlights that even holding worship

services was called into question, since people were afraid to enter the street. The quote in the title, said by Pastor Árpád Hatolkay, also attests that the population, especial y the men were terrified. After the cessation of armed conflicts they

held church services again on Sundays everywhere, where the church remained

relatively intact. Stil , these were rather only visited by women, because “only

relatively few men dare to come” – “they don’t want to get captured and carried

away for robot [forced labor]”. Especial y in Budapest, where the population was

evacuated, leaving behind abandoned and, in many cases, ruined urban areas,

151

Judit Szatmári, PhD

people only returned at a slow pace. Therefore, the pastors were only able to

estimate the loss of the congregations’ headcounts roughly, placing it between

20% and 40% in the capital. At this time the deportations and abductions for

robot did not seem to get permanent (since there were examples of only few-

hours public labors, they dragged people and ordered them to e.g. bury a horse,

and released them thereafter). No one had thought that this will become years of

forced labor, neither did this idea arise in the pastors reports.

There were two tasks for the Reformed Church in this situation: on the one

hand, they had to write a list of the captured church servants – church teachers

enlisted to military service, captured military chaplains, deported pastors – and to do everything possible to rescue them. On the other hand, they had to offer help

and pastorial support to those already in the camps. In several cases they succeeded in rescuing captured, deported pastors from interment, but in many cases their

names only appeared in the nominal rol s of the already deported captives. Bishop

Ravasz turned to the Soviet military and then to the Hungarian state leadership

continuously in favour of the detainees, but only with little success.

152

HAJAGOS CSABA

„Leigázottság és a málenkij robot”

A Kecskemét környéki elhurcolások a református

források alapján

„Leigázottság és a málenkij robot” projektcímmel vette kezdetét az a ma már csaknem két éves kutatómunka, amelynek az volt a célja, hogy közel 70 év távlatából

próbálja meg feltárni és bemutatni Kecskemét törvényhatósági jogú (továbbiak-

ban: thj.) város szovjet megszál ását követő időszak eseménytörténetét, illetve a

kényszermunkára történő elhurcolások körülményeit. A téma érintetlenségét az

a tényező is igazolta, hogy a helytörténeti kiadványokban is csak elszórtan olvas-

hattunk a Vörös Hadsereg általi elhurcolásokról. Csupán néhány visszaemlékezés1

és forráskiadvány2 tartalmazott eseteket, amelyek összefogó kép kialakítására nem

adtak lehetőséget a helyi társadalom számára.

Ennek következtében olyan levéltári forráscsoportok és a Kecskeméti Katona

József Múzeum Történeti Gyűjteményében őrzött hagyatékok kerültek feldolgo-

zásra, amelyek egymásra épülve, a folyamatot kiegészítve kiváló szakmai alapot

adtak ahhoz, hogy a gyűjtőmunka kapcsán a még élő hozzátartozók, leszárma-

zottak adományaiból a Múzeumba beérkezett dokumentumokkal, fotókkal egy

részleteiben is teljesebb képet tudjunk alkotni. Ennek a forrásfeltáró munkának

jelentős részét képezték a Kecskeméti Református Egyházközség Levéltárának,

illetve a Magyar Nemzeti Levéltár Bács-Kiskun Megyei Levéltárának iratai, ame-

lyek ráirányították a figyelmet az eddig Kecskeméten sem ismert összefüggésekre.

Szovjet megszállás alatt

Kecskemét törvényhatósági jogú várost 1944. október 31-én foglalták el véglegesen

a Vörös Hadsereg csapatai. Az október 23-án, Porkoláb vezérkari őrnagy, a Vörös

Hadsereg 3. hadseregének fő szál ásmestere elrendelte a város teljes kiürítését, az erre vonatkozó parancsot Tóth László polgármester másnap, október 24-én hirdette ki.3

1 Irányi Béla: Norilszki emlékek – 50 év múltán, Veszprém, Új Horizont, 2007.

2 Szabó Pál: Életutam, szerk.: Székelyné Kőrösi Ilona, Kecskemét, Bács-Kiskun M. Önkormányzat Múz. Szerv., A Kecskeméti Katona József Múzeum Közleményei I. , 2009.

3 Bálintné Mikes Katalin–Szabó Sándor (szerk . ): Így kezdődött. Dokumentumok Bács-Kiskun megye történetéből, 1944–1945, Kecskemét, Bács-Kiskun Megyei Tanács V. B. Művelődésügyi Osztálya, 153

Hajagos Csaba

A polgármester hirdetménye a kiürítésről. Kecskemét, 1944. október 24.

30. kép

A polgármester hirdetménye a kiürítésről. Kecskemét, 1944. október 24.

1971, 70. A polgármester hirdetménye a kiürítésről, idézi: Rigó Róbert: Elitváltások évtizede Kecskeméten (1938–1948), Budapest–Pécs, ÁBTL–Kronosz, Közelmúltunk hagyatéka, 2014, 108.

154

„Leigázottság és a málenkij robot”

Az utasítás következtében gyakorlatilag a városban civil személy alig maradt,

ám Kovács Bálint református lelkész4 a többi felekezet lelkészeivel5 kötött megál a-

podás értelmében6 – hivatástudatukra hivatkozva – a szovjet megszál ás idejében

is végig Kecskeméten tartózkodott. Rövid idővel a megszál ást követően azonban

őt is kihallgatták a László Károly utcában működő NKVD épületében, ahol néme-

teknek való kémkedés gyanújával vádolták, ezért azon az éjszakán az NKVD pin-

céjében kellett maradnia. Azonban Kovács Bálint határozottan figyelmeztette a

szovjet parancsnokot, hogy amennyiben őt is bezárják a pincébe, a hívek azonnal

arra fognak következtetni, hogy érvényesült a német propaganda, mely szerint a

szovjetek nem kegyelmeznek majd egyetlen papnak és lelkésznek sem, kollektíven

a Szovjetunióba hurcolják őket. A „felvilágosítást” követően a parancsnok elbocsá-

totta,7 Kovács Bálint ezt követően kezdhette meg azt a helyreállító munkát, amely-

nek ál apotáról folyamatos jelentésekben tájékoztatta Ravasz László püspököt.

Az 1945. december 31-én küldött bizalmas jelentésében a következőképpen fog-

lalta össze a kecskeméti gyülekezet akkori helyzetét:

„ Kedves Főtisztelendő Úr!

Óév estéjén szeretnék rövid jelentést készíteni Főtiszteletű Uram számára. Ezt a jelentést, amely bizalmas jel egű, ifj. Matolcsy Károly8 által küldöm fel. Ő kézbesíti, remélem idejében.

4 „Kovács Bálint 1910-ben született Iváncsán. 1942 és 1957 között volt református lelkész Kecskeméten, átélte a helyi lakossággal a második világháborút, a »népi demokrácia« időszakát, a Rákosi-rendszert és az 1956-os forradalom eseményeit is.” in Rigó Róbert: A német megszál ás, a front átvonulása és azt követő időszak Kecskeméten. Interjú Kovács Bálint református lelkésszel, Forrás, XLI. évfolyam, 2009/6, 22.

5 A lelkészek egyezséget kötve Kecskeméten maradtak. 1945. november 3-án, közvetlenül a szovjet megszál ást követően Kovács Bálint református lelkész, Bakos Kálmán római katolikus káplán, dr.

Nagy Konstantin a Ferences Rendház házfőnöke, illetve néhány vezető egyházi személy jelentkeztek a városi orosz parancsnokságon és kérelmezték az egyházi munka megindítását. Dondé őrnagy az engedély megadása mellett a munka megkezdésére kötelezte az egyházak képviselőit.

Kecskeméti Református Egyházközség Levéltára (továbbiakban: KREL) III/I. Egyházközigazgatási iratok, iktatószám nélküli iratok. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. máj.

31-ig terjedő időszakra.

6 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. máj. 31-ig terjedő

időszakra.

7 Rigó 2009: i.m., 26.

8 Dr. Matolcsy Károly kecskeméti szülész-nőgyógyász 1892. január 18-án született. A Magyar Orvosok Nemzeti Egyesületének 1918-ban kecskeméti elnöke lett. Rigó Róbert (Rigó 2014: i.m.) köz-lése alapján tudjuk, hogy Kecskemét szovjet megszál ását megelőző kényszerkiürítés alkalmával a kecskeméti kórház betegeit a Kisnyírben épített vil ájában helyezte el, megmentve ezzel a szülészet teljes felszerelését is. Dr. Matolcsy Károly volt az, aki közel 3000 főben ál apította meg a szovjetek által megbecstelenített kecskeméti környéki nők számát. 1945 májusában a Magyar Orvosok Nemzeti Egyesületének elnökeként, demokráciaellenes váddal letartóztatták, ám 1945 októberében a Kecskeméti Népügyészség ejtette ellene a vádat. Vö. Rigó 2014: i.m., 77–78.

155

Hajagos Csaba

Kecskemét és benne gyülekezetünk helyzete súlyosabb, mint valaha volt. 1944.

október 31-én foglalták el városunkat és azóta szinte szünet nélkül tart a legsúlyosabb megszál ás. Testben és lélekben megfáradva szinte már nem is reméljük, hogy ennek valaha vége lesz. Jelenleg mintegy 35.000 orosz katona van a városban ál an-dóan. Ezek mel ett nap, mint nap jönnek az átvonuló alakulatok. Sokszor félelme-

tes a számuk. A beszolgáltatási feltételek a legsúlyosabbak. Az élelmezés csaknem teljesen a városra hárul. De még ezt is kibírná. Nem bírja azonban a tanyai nép az ál andó zabrálásokat. Ezek együtt járnak a gyilkolásokkal. Karácsony este és a két ünnepben 26 embert öltek meg. Köztük többet a városban.

A lakosság hangulata kétségbeejtő.

Iskoláink közül az Újkol égium épülete orosz laktanya. Fájdalom, csak egy részé-

ben laknak. Azon a részen, ahol a lelkészi hivatal is volt már minden ajtót és ablakot eltüzeltek. Mint valami megvakított óriás, úgy néz az Újkol égium épülete a Szabadság térre! Keserű vigasz számunkra, hogy ugyanez a sorsa a piaristák gimnáziumának is!

A Protestáns Egyesület szép új helyiségében minden ajtót és ablakot eltüzeltek.

A padlót is felszedték. Ott csak a falak és a tetőzet van meg. Bár nem tudjuk, hogy a tetőgerendákat nem fűrészelték-e ki?

A tanítóképző épülete és a Bodor Zsuzsanna leányotthon [árvaház – H. Cs.]

azáltal menekült meg a további pusztításoktól, hogy a városi il etve vöröskeresztes kórház székel benne.

Emel ett a szomorú kép mel ett meg kell említenem a fénylő pontokat is. Temp-

lomunk minden vasárnap zsúfolásig megtelik. A tanyai istentiszteleteket is nagy

számban látogatják. Általában népünk nagy vágyakozással megy minden helyre,

ahol az egyház rendez valamit. Az egyházhoz való hűségnek számos jelét tapasz-

taljuk. Most nyíltan beszélnek az emberek arról, hogy val ás nélkül nem lehet élni, vagy ha lehet, az nem emberhez méltó. Erre szemléltető képet az itteni katonaság szolgáltat és a politikai rendőrség.

Az önkéntes megajánlásokból fedezni tudjuk, egyéb jövedelmeink mel ett, a fi-

zetéseket. Ma pl. mindenkinek ki tudtuk adni egy összegben a januári fizetéseket.

A perselypénz is szépen emelkedett. Karácsony első napján 400.000 P. volt. Rendes vasárnap általában 50.000 P. körül mozog!

Egyébként statisztika adatainkat mel ékelem. Bizony a halálozások száma na-

gyon nagy. De ami a legszomorúbb az, hogy nagyon sok orosz áldozat. Közvetlenül

oroszok által agyonvert vagy közvetve általuk okozott betegségből származó halottak száma az összes halottak 10%-a. […]”.9

9 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. dec. 31-ig terjedő

időszakra.

156

„Leigázottság és a málenkij robot”

A Kecskeméti Református Egyházközség vagyonában

keletkezett károk és a személyi állomány hiánya

Kovács Bálint lelkész a fentiekben olvasható jelentését megelőzően, 1945. szept-

ember 7-én már részletesen kitért a szovjetek által Kecskeméten okozott károk-

ra, illetve a kiürítés kapcsán felmerült személyi kérdésekre, az abból fakadó mű-

ködési nehézségekre. A lelkész jelentése szerint a legnagyobb kár a Református

Egyesület berendezéseiben keletkezett, hiszen azok teljesen megsemmisültek.

A templomok közül a ménteleki és a feketeerdői gyülekezeti ház szenvedték el a

legnagyobb károkat, ám a kecskeméti templom is belövést kapott, amelynek kö-

vetkeztében az üvegtörmelék borította padok mellett az orgona is használhatat-

lanná vált.10 A gazdasági épületek közül több is bombatalálatot kapott, Kovács

Bálint azonban a legsúlyosabb helyzetet a már fentiekben is említett Bodor Zsu-

zsanna árvaház esetében jelentette. Ebben az épületben a vízvezeték, a vil any,

a fűtőberendezés, az ágyak, szekrények, asztalok, székek – az ajtók és az abla-

kok mellett – mind a háború martalékaivá váltak. Azonban a legszükségesebb

eszközöket mégis sikerült megmentenie az intézet igazgatónőjének, Mándoky

Erzsébetnek, hiszen – Kovács Bálinthoz hasonlóan – a megszál ás ideje alatt ő

is Kecskeméten tartózkodott.11 Az igazgatónő személye a Kecskemétre került

vagy a környéken fogságba esett foglyok ápolása szempontjából is kiemelkedő

jelentőséggel bírt.

Hasonló sorsra jutott a Református Kollégium 40 000 kötetes könyvtára,

ugyanis a szovjetek nagyszámú régi, felbecsülhetetlen értékkel rendelkező köny-

vet zsákmányul ejtettek, de a könyvtárterem ajtajai mellett a tanári és az ifjúsági

könyvtár kötetei is a lángok martalékává váltak.12 Az egészen pontosan 500 000

Pengőt kitevő anyagi kár két legnagyobb tételét – 200 000 és 220 000 Pengő –

a Bodor Zsuzsanna nevét viselő árvaházban és a két iskola épületében keletkezett

pusztítás tette ki.13 Az anyagi káron túl nagy gondot jelentett az egyház számára,

hogy a gróf Tisza István nevét viselő gimnázium épülete – 1945. február és június

hónapja között Mándoky Erzsébet vöröskeresztes vezető vezetésével14 – hadifo-

10 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. máj. 31-ig terjedő

időszakra. A forrásban a lelkész háláját fejezte ki a kecskeméti „evangélikus testvéreknek” , ugyanis az ablak nélküli, használhatatlan ál apotba került templom helyett a – téli nagy hidegben – az evangélikusok épen maradt temploma szolgált a református istentiszteletek helyszínéül.

11 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkészi jelentése a kecskeméti ál apotokról Ravasz László püs-pöknek.

12 KREL III/I. 683. sz. Egyházközigazgatási iratok, iktatott iratok 1945.

13 KREL III/I. 458. sz. Kimutatás az egyházközségek ál apotáról – Kecskemét, kitöltött kérdőív.

14 KREL VIII/7. Hagyatékok. Mándoky Erzsébet iratai sz.n.

157

Hajagos Csaba

goly kórháznak volt igénybe véve, így az oktatásban is komoly zavar alakult ki.15

Kovács Bálint jelentésében kitért az egyházközség személyi állományának

helyzetére is. Az 1945. augusztus 31-i kimutatásban közölt 15 fő tanár és tanító

– akiről ekkor semmit sem tudtak – hiánya továbbra is fennál t. Közülük többen

elmenekültek a város kiürítése alkalmával, vagy katonai szolgálatra hívták be őket.

Dr. Vetéssy Géza magyar–latin, Bogdányi László földrajz–történelem, Szemerey

Andor mennyiségtan–természettudomány szakos tanárok mindhárman kato-

naként kerültek hadifogságba, míg Hámori Kristóf latin–történelem és Soós

Tamás magyar–német szakos kollégáik semmilyen jelet nem adtak magukról.16

Dr. Szirbik Ferenc magyar–angol szakos tanár egy éves fizetés nélküli szabadságot

kért, ám a kialakult helyzetet súlyosbította, hogy a kinevezésére váró Enyedi Ist-

ván mennyiségtan–természettudomány szakos tanár is – akit a református leány-

gimnáziumba kívántak alkalmazni –, mint katonai hadifogoly szintén ismeretlen

helyen tartózkodott.17 Eközben kiderült, hogy az egyházközség területén szolgáló

egyházi alkalmazottak közül Baskó Antal, Bálint Zoltán, Burián László lelkészek

és 15 tanárcsalád ingó- és ingatlan vagyona teljes mértékben megsemmisült.18

A kimutatás a távollévő hívek számára vonatkozóan is fontos adatokat szolgál-

tatott, hiszen az 1944. január 1-jén megál apított 16 300 főt kitevő egyházközség

létszáma 1945. január 1-jére 10 000 főre csökkent. Ám a jelentés valójában nem

a legkritikusabb ál apotokról adott tanúságot, ugyanis Iványosi-Szabó Tibor közlé-

se szerint19 – aki Kecskemétre vonatkozóan az 1944-es helységnévtár adatait vette

alapul – a város lakosságszáma 1944-ben 87 269 fő volt. Várady József kinevezett

polgármester jelentése alapján az 1944. október 24-én kihirdetett kiürítési parancs

következtében mindössze 1000 fő maradt a városban, amely ál apot 1945. január

havára úgy változott, hogy 57 077-en tértek vissza a városba, tehát valószínűsíthető-

en a református felekezet tagjainak száma is a kiürítést követően került mélypontra.

A kiürítés és az elhurcolás összefüggése

A lelkész korábbi jelentésében a kiürítési parancs következtében a várost elhagyó

lakosság száma mellett kitért azokra a menekülési útvonalakra is, amelyek igen

nagy jelentőséggel bírnak a Vörös Hadsereg által elhurcolt kecskeméti illetőségű

személyek elfogási helyszínének beazonosításában is, ugyanis „[…] a városból magából kel ett eltávoznia a lakosságnak 5 km-es körzetben. A várostól északra 15 KREL III/I. 454. sz. Kovács Bálint lelkész és a főgondnok levele az ál amtitkárhoz. 1945. szept. 3.

16 Uo.

17 Uo.

18 KREL III/I. 458. sz.

19 Iványosi-Szabó Tibor (szerk.): Dokumentumok Kecskemét történetéből I. 1944–1945, Kecskemét, Városi Tanács V. B., 1975, 100.

158

„Leigázottság és a málenkij robot”

5 km-en túl bárki megál apodhatott. Az emberek nagy része nem ezt, hanem a

nagyobb utat választotta és ment abban a reményben, hogy aki a fővárosba, vagy

a Dunántúlra menekül, a jobb részt választja. Mert mindenki, aki elment, azzal a tudattal ment el, hogy máshol könnyebben átéli a vihart.” 20

Kutatásom eredménye alapján biztosra vehető, hogy a kiürítési parancs kö-

vetkeztében elmenekülők közül sokakat ugyanis akkor gyűjtöttek össze és hur-

colták el a Szovjetunió területére, amikor 1944 novemberében és decemberében

az adott országrészekből megpróbáltak Kecskemétre visszatérni. Ez a tendencia a

tömeges elhurcolások időpontjaiban is kimutatható, ugyanis a legtöbbek foglyul

ejtése 1944 novemberében és decemberében, illetve 1945. január és február hó-

napokban történt. A hazatérni próbálkozókon túl sokan Dunaföldvár környékén,

majd a Dunántúlon húzták meg magukat, és több olyan csoport is azonosításra

került, akik Budapesten, egy Üllői úti óvóhelyen igyekeztek elrejtőzni a Vörös

Hadsereg katonái elől.21

A hazai és külföldi kutatói tapasztalatok egyeztetését követően a vizsgált

forráscsoportok Kecskemét esetében tehát azt igazolták, hogy a város 1944. ok-

tóber 24-én megtörtént kiürítését követően az emberek nagy része – a kiürítési

parancs értelmében – a Dunántúlra, egészen Zala- és Somogy megyéig mene-

kült. De sokan a környező tanyavilágban, rokonoknál is meghúzták magukat.

Ez Kovács Bálint visszaemlékezése alapján sem bizonyult szerencsés döntésnek,

hiszen a tanyák tele voltak élelemmel, a pincék csurdultig borral, amelynek kö-

vetkeztében „… tulajdonképpen szétzül ött a szovjet hadsereg” ,22 intézkedési jogkörük önkényessé és határokat nem ismerővé vált, sokakat egy-egy atrocitást

követően köteleztek kényszermunkára. Ennek értelmében a város teljes, 1944.

október 31-i szovjet megszál ását követő jóvátételi kényszermunkára történő el-

hurcolások csekély mértékben érintették a közvetlen belváros lakosságát, sokkal

inkább a külterületen meghúzódott tanyasi réteget, illetve a későbbiekben visz-

szatérő városi lakosságot.23

Ezeknek az adatoknak a birtokában – a kutatás során készült adatbázis statisz-

tikai számai alapján – megál apítható, hogy a menekülés és az azt követő hazatéré-

si kísérlet 433 fő kecskeméti illetőségű személynek nem sikerült. Ők ugyanis vagy

a magyarországi gyűjtőtáborokba kerültek, majd onnan csak hónapokkal később

tértek haza, vagy egyenesen a Szovjetunió kényszermunkatáboraiba szállították

őket. Fontos adalék – amely szintén a város kiürítésének „köszönhető” –, hogy a 20 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. máj. 31-ig terjedő

időszakra.

21 Magyar Nemzeti Levéltár Bács-Kiskun Megyei Levéltára (továbbiakban: MNL BKML) IV. 1910. q.

A kutatás folyamatában készült adatbázis alapján összeállított statisztika igazolja a Dunántúlon és a Kecskemétet körülvevő tanyavilágban végbement foglyul ejtési eseteket.

22 Rigó 2009: i.m., 29.

23 Uo.

159

Hajagos Csaba

433 fő elhurcolt személy közül mindösszesen 112 fő esett fogságba Kecskemét thj.

város közigazgatási terültén, a másik 321 főt az alábbi grafikonon, a Kovács Bálint

jelentéséből azonosított helyszínekről24 hurcolták el.

Kimutatás a Kecskemét thj. város területéről – külterületi egységenként – elhurcolt személyekről A kutatás eredményeként fontos hangsúlyozni, hogy az 1923 és 1927 között

született kecskeméti bejelentett lakcímmel rendelkezett férfiak voltak elsősorban

azok, akik – civilként – a legnagyobb számban kerültek szovjet fogságba. Az ösz-

szegyűjtés folyamata alól a nők és az asszonyok sem mentesültek, általában beteg-

ápolás jogcímén vitték el őket szovjetunióbeli kényszermunkára.25 A leventék, a

fegyver nélkül munkaszolgálatra 1944 októberében kirendeltek, az iskoláskorú-

ak és egyetemisták nagy számban estek hadifogsába Kecskeméten és Budapesten

24 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. máj. 31-ig terjedő

időszakra.

25 Érdekesség, hogy a születési adatok meghatározásánál jelentkezett egy 1880-ban született, akkor 64 éves személy, akit – a kihirdetett rendelet értelmében – nem lehetett volna kényszermunkára kötelezni. Ennek ellenpontjaként azonosítható az az 1935-ben született, ekkor 9 éves kecskeméti fiú, akit szüleitől elszakítva hurcoltak el. Szintén fontos kiemelni, hogy társadalmi hovatartozás szerint a földműves és gazdasági cseléd társadalmi réteghez tartozó személyek kerültek elsősorban szovjet fogságba.

160

„Leigázottság és a málenkij robot”

egyaránt.26 Ennek fő oka, hogy kecskeméti leventéket, mint vil amoskalauzokat

1945 elején – munkaerő hiányában – tömegesen vették igénybe a Beszkártnál27,

ahonnan – egyenruhának tűnő munkafelszerelésük miatt – feladatel átás közben

gyűjtötték őket össze az NKVD tisztjei.28

A megál apított számokkal szemben kifejezetten érdekes a Központi Statiszti-

kai Hivatal 1945 júliusában elkészített összesítő jelentése, mely szerint Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegyéből összesen 16 511 fő civilt hurcoltak el szovjet fogságba.29

Az egyes városokra vonatkozó kimutatás Kecskemét esetében pedig egyetlen el-

hurcolt személyt sem tartalmazott,30 amely – az adatok korai (1945. július) felvétele miatt is – kritikával kezelendő és egyértelműen nem nevezhető valósnak, hiszen a

számadatok és a helyszínek, illetve az elhurcolás körülményeinek kimutatásához

a Fegyverszüneti Ellenőrző Bizottság (továbbiakban: FEB) 1945. március 18-án

kiadott 26. számú rendelete szolgáltatott alapinformációkat. A rendelet megszüle-

tését az a tényező indokolta, hogy az elhurcoltak hozzátartozói és a hazai negatív

közhangulat, az 1945. január 20-án született fegyverszüneti megál apodás kizáró-

lagosan a német származásúak őrizetbe vételére vonatkozott,31 akiknek nagyobb

része ekkor már úton volt a Szovjetunió felé.32 A nyomásnak engedelmeskedve a

FEB mellé rendelt szovjet követ, Georgij Maximovics Puskin 1945. január végén

ígéretet tett a fasiszta mozgalmakhoz nem tartozó és nem német nemzetiségű el-

hurcoltak elengedésére, ám a panaszokra vonatkozóan konkrét bejelentést várt el.33

A FEB ezen rendeletének keretében írta elő – Kecskemét esetében is – azoknak

az ál ampolgároknak az összeírását, akik 1945. december 31-ig nem tértek haza.

A bejelentő adatlapok benyújtását követően a kecskeméti Nemzeti Bizottság a hoz-

26 Fogságba került 19 kecskeméti diák és tanuló is, akiket nagyobb részt budapesti búvóhelyükről és az iskolából hazavezető úton gyűjtöttek össze. Vö. MNL BKML IV. 1910. q. Összesítő táblázat.

27 A Budapest Székesfővárosi Közlekedési Részvénytársaságot (BSZKRT) a köznyelvben leginkább

„Beszkárt” -ként emlegették.

28 MNL BKML IV. 1910. q. Kecskemét város Polgármesteri Hivatalának iratai. Hadifoglyok nyilvántartása 1945.

29 Stark Tamás a számadatok összehasonlításánál hivatkozza Domokos József kutatásainak eredményét. A Külügyminisztérium Hadifogolyosztályának iratanyagát feldolgozva Domokos József megál apította, hogy az ország területéről 107 831 fő civilt hurcoltak el a szovjetek. A nemek szerinti bontás alapján 81 098 férfit és 26733 nőt és gyermeket. Összesen Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegyéből 13 270 főt, amely több mint 3000 fővel kevesebb, mint a KSH 1945-ben készült statisztikájának értéke. Vö. Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatás Könyvek, 2006, 93.

30 Tájékoztató gyorsfelvétel a községek, városok közérdekű viszonyairól, in Magyar Statisztikai Szemle, XXIV. évfolyam, 1946/1–6, 12–13. Idézi Stark: i.m., 91–93.

31 Stark: i.m., 94.

32 Marchut Réka: Töréspontok. A Budapest környéki németség második világháborút követő felelősség-re vonása és annak előzményei (1920–1948), MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont–Magyar Történelmi Társulat–Budaörsi Passió Egyesület, 2014, 127.

33 Stark: i.m., 94–95.

161

Hajagos Csaba

zátartozók részére ún. nemzethűségi nyilatkozatokat adott ki. Ezzel igazolták az

adott személy azonosságát, családi körülményeit, munkaadójának nevét és nem

utolsósorban azt, hogy az adott személy „[…] politikailag megbízható és semmiféle fasiszta szervezetnek tagja nem volt.” 34 Stark Tamás megál apítása szerint – amelyet megerősítenek a források is – a kitöltött adatlapok által kezdeményezett szabadon

bocsátási folyamat lehetősége egy előre jól kitervelt akció volt. Ezt támasztja alá, hogy az adatlapok kitöltési útmutatója értelmében az eljárás csak akkor volt kezdeményezhető, ha a hozzátartozók pontosan meg tudták határozni az elhurcolt

személy szovjetunióbeli pontos címét.35 Ha a Kecskemétről elhurcoltak eseteit és a

szám szerint 2790 adatlapot vizsgáljuk36, akkor kijelenthető, hogy az eljárás biztosan nem hozott eredményt, hiszen az elhurcoltak – amennyiben írhattak – maguk sem

tudták pontosan, hogy az adott tábor mely város mely régiójában helyezkedik el.

Az igazolástól a gyűjtőtáborokig. A református szerep

A források vizsgálata kapcsán – mint ahogyan az országban más területeken –

az 1941-es népszámlálás alkalmával több, mint 87 000 főt37 számláló Nagy-Kecs-

kemét38 környéki tanyavilágban is a városi Munkahivatal által 1944. november

14-én meghirdetett, kerületekre bontott, a Vörös Hadsereg számára végzendő

közmunka-kötelezettség39 volt az, amely a szovjeteknek elsődleges lehetőséget je-

lentett az elhurcolás végrehajtására. Az utasítás 10. pontja felhívta a lakosság fi-

gyelmét arra is, hogy „[…] ha valaki el enszegül a kerületi vezető hatáskörében tett 34 MNL BKML IV. 1910. q. 798. sz. Molnár Imre tol , gyapjú és nyersbőrkereskedő igazolta Gáspár Árpád „nemzethűségét” .

35 Stark: i.m., 94–95.

36 Az 1945. évben kitöltött adatlapok tanúsága szerint 2790 fő kecskeméti illetőségű, eltűnt személyt vettek nyilvántartásba a kecskeméti városi orosz parancsnokságon. A rendelet megszületésének idejében ugyan Kecskemét lakossága újra megközelítette a 62 542 főt (1944 decemberében 29

073 fő volt), amelynek 4,4%-a ekkor beazonosíthatatlan helyen tartózkodott. A nyilvántartó lapok vizsgálata lehetőséget adott annak meghatározására, hogy a 2790 főből mekkora számot tett ki a civil foglyok aránya. A kutatás szerint 433 fő kecskeméti illetőségű egyént zártak leplombázott vagonokba és vittek el a Szovjetunióba málenkij robotra. MNL BKML IV. 1910. q. Kecskemét város Polgármesteri Hivatalának iratai, Hadifoglyok nyilvántartása 1945. irat együttes.

37 Czibulka Zoltán–Heinz Ervin–Lakatos Miklós (összeál .): A magyarországi németek kitelepítése és az 1941. évi népszámlálás, Budapest, Magyar Statisztikai Társaság Statisztikatörténeti Szakosztá-

lya–Központi Statisztikai Hivatal Levéltár, 2004, 318.

38 Kecskemét lakosai közül (87 269 fő) 51 529 fő élt külterületen. Vö. Lettrich Edit: Kecskemét és tanyavilága, Budapest, Akadémiai, Földrajzi tanulmányok, 1968, 30.

39 „[…] minden reggel 7 órára kerületenként 50 munkás” , vö. A polgármester 1. számú utasítása a kerületek vezetői számára ügyvitelük megszervezésére, közli: Iványosi-Szabó: i.m., 9.

162

„Leigázottság és a málenkij robot”

utasításnak […]” 40, abban az esetben a városházán állítják elő.41 A források tükrében a közmunkáról sok esetben már haza sem juthattak az oda kirendeltek42, ugyanis őket közvetlenül bevagonírozták a Szovjetunióba induló szerelvényekbe zárták.

Dr. Iványosi-Szabó Tibor, nyugalmazott kecskeméti levéltárigazgató a követ-

kezőkképpen emlékezett vissza a családját is sújtó közmunka körülményeire:

„[…] Nem nekem, idősebb bátyámnak, meg édesapámnak volt gondja-baja, renge-

teget vitték őket el robotolni. A kecskeméti ál omáson pakolták át a gabonától kezdve a különféle tárgyakat, eszközöket, mindenfélét, és sokszor a padlásra bújtak el a széna és egyebek közé, hogy legalább ki tudják magukat aludni, mert volt, hogy

haza sem értek jó formán, az utcán elkapták őket és vitték. ” 43 Az elmondottakat megerősíti Vass Albert kecskeméti szabóiparos esete, akit 1945. február 7-én, közmunkáról hazatérve civilként hurcoltak el Belsőnyír 137. szám alatti lakásáról.44

A tanyavilágból behívóval közmunkára kötelezetteket is minden esetben igazolási

eljárás alá vonták, amelyet – a hivatkozások szerint – az Ál ami Főreáliskolában45

hajtottak végre. Az 1945. február 21-én, Rigó Ferenc, a Munkahivatal vezetője46 által kihirdetett, szigorított felhívás értelmében minden munkaképes férfi és nő 16. élet-

évétől volt köteles az illetékes kerületvezetői irodánál – minden reggel ½ 7 órakor

– munkára jelentkezni. Rigó Ferenc a felhívásban külön kiemelte, hogy „mindazok, akik nem jelennek meg, a városparancsnokság rendelkezése alapján a munkahivatal

előál ítja és internálási javaslattal adja át a parancsnokságnak. Miután a fegyverszü-

neti egyezmény az orosz hadsereg támogatását szigorúan előírja, a fentiekre nyomaté-

kosan hívom fel minden munkaképes férfi és nő figyelmét.” 47 Akik tehát megtagadták a közmunka-kötelezettséget, azokra az internálás sorsa várt, amelynek szervezett

működési feltételeket a városban létrehozott internálótáborok adtak. Kovács Bálint

református lelkész egy Kecskeméten, a Máriavárosban lévő laktanyaépületben azo-

nosította az egyik ilyen tábort, ahol – két szinten – Pestről internált rendőröket,

illetve német hadifoglyokat tartottak fogva.48

40 Uo., 10.

41 Uo.

42 A munkaelosztó hivatal jelentése a polgármesternek az egyes műhelyekben és üzemekben dolgozó munkások számáról, közli Iványosi-Szabó: i.m., 19–20.

43 Hajagos Csaba: Interjú a 82 éves Iványosi-Szabó Tiborral. Kézirat. Kecskemét, 2014. (A szerző

birtokában).

44 MNL BKML IV. 1910. q. Az összesítő táblázat 397. sz. alatt található Vass Albert esete.

45 MNL BKML IV. 1910. q. Összesítő táblázat.

46 Rigó Róbert kutatásai alapján tudjuk, hogy Rigó Ferencet zsidó származása miatt munkaszolgá-

latra kötelezték, majd a 1945-ben a Magyar Kommunista Párt tagja és helyettes népbíró lett. Vö.

Rigó 2014: i.m., 79.

47 Rigó Ferenc, a Munkahivatal vezetőjének felhívása a közmunka-kötelezettség tárgyában. In: Kecskeméti Katona József Múzeum, Történeti Gyűjtemény (továbbiakban: KKJM T.gy.), Plakátgyűjtemény.

48 Rigó 2009: i.m., 33.

163

Hajagos Csaba

Ezzel szemben a helyi megbízhatatlan elemeknek minősített egyházi és világi

személyeket – civileket, mindazokat, akik nem hajtották végre a parancsot 1945

áprilisától egészen 1946 márciusáig – a Matkói úti volt Városi Téglagyár49 kitelepí-

tett munkáscsaládjainak lakásaiban létrehozott internálótáborban tartották fogva.

Tóth László polgármester pontosan ebből az ügyből kifolyólag 1945. december

1-jén hivatalos levélben fordult a belügyminiszterhez, hogy közbenjárjon a tégla-

gyárban létesített internálótábor minél hamarabbi elhelyezése érdekében, ugyan-

is elsődleges érdek lett volna a lakásaikból kitelepített kisgyermekkel rendelkező

munkáscsaládok minél rövidebb időn belüli visszaköltöztetése.50 A megkeresésre

1946. január 1-jén érkezett válaszlevél a Belügyminisztériumból, melyben a mi-

niszteri osztálytanácsos az internálótábor Kalocsára történő telepítéséről tájékoz-

tatta Tóth Lászlót.51 A kiürítés mégis egészen 1946. március 26-ig elhúzódott, hi-

szen Damó László főmérnök, Kecskemét thj. Város Téglagyárának vezetője ezen a

napon számolt be a lakások kiürítésének helyzetéről, emellett felhívta a figyelmet

a lakások és latrinák helyreállítására,52 amelynek összköltségét 1 600 000 000 Pen-

gőben ál apította meg.53

A téglagyárban közel egy évig működő internálótáborban raboskodó, álta-

lában 90–100 fő részére a kecskeméti református gyülekezet lelkészei istentiszte-

leteket tartottak, és lelkigondozó tevékenységet folytattak, amelyre az engedélyt

közvetlenül Kovács Jenő, a kecskeméti Nemzeti Bizottság elnöke adta meg 1945

júliusában.54 Kovács Bálint ennek tudatában rövid időn belül kezdeményezte is a

kecskeméti internálótábor vezetőségenél az istentiszteletek helyszínének kiválasz-

tását, és az időpontok meghatározását.55 Erre Gáti György a Magyar Ál amrend-

őrség Délpest vármegyei Főkapitányságának rendőrfőhadnagya a vasárnapot és

a felekezet egyházi ünnepnapjait jelölte meg, ám ezen alkalmakat is két nappal

korábban kötelesek voltak bejelenteni a főkapitányság politikai osztályvezetőjé-

nél.56 Kovács Bálint az első ilyen hivatalosan engedélyezett istentiszteletet október 49 MNL BKML IV. 1910. c. Közigazgatási iratok. 4225/1945. sz. Internálótábor felállítása 50 Uo.

51 MNL BKML IV. 1910. c. 2797/1945. sz. A kecskeméti internálótábor megszüntetése, illetve internáltaknak a kalocsai internálótáborban való elhelyezése.

52 MNL BKML IV. 1910. c. 918/1946. sz. Tájékoztató a téglagyár kiürítéséről.

53 MNL BKML IV. 1910. c. 4007/1946. sz. Helyreállítási munkálatok költségének engedélyezése.

54 KREL III/I. 369. sz. Az internáltak részére istentiszteletek tartása.

55 KREL III/I. sz. n. A protestáns internáltak számára istentiszteletek megtartása.

56 KREL III/I. 544. sz. Rendőrhatósági őrizet alatt állók /internáltak részére/ istentiszteletek tartása, engedélyezése.

164

„Leigázottság és a málenkij robot”

14-re jelentette be, amelyet Hatvani Lajos val ástanár57 tartott meg.58 Eközben az

internálótáborban uralkodó ál apotokról Kovács Bálint jelentésében az alábbiakat

közölte Ravasz László püspökkel:

„[…]Munkánk egyik lényeges része az internáló táborban és a fogházban síny-

lődő foglyok gondozása. Az internáló táborban mintegy 90 magyar és 200 sváb van.

A magyarok már nagyon hosszú idő óta itt vannak és nem engedik őket szabadon.

Igaz, hogy karácsony előtt sokat elengedtek, de még ma is sokan vannak itt minden komoly ok nélkül. A svábok ügye pedig egészen szomorú. Innen vittek már el Németországba egy szál ítmányt. A zsidó politikai nyomozók szinte teljesen levetkőztették őket, mezítláb, egy szál ruhában indították útnak őket. Amint elítéltük a zsidók deportálá-

sát, ezt is éppen úgy el kell ítélnünk. Most is idegenek végzik ezt és megint csak a mi számlánkra. A helyi Nemzeti Bizottság előtt ez el en tiltakoztunk többen!” 59

A református gyülekezet a táborban fogva tartottak lelkigondozásán túl a Szo-

ciáldemokrata Ifjúsági Mozgalom közreműködésével 1945. július 8-án zenés jó-

tékonysági matinét rendezett a már deportáltak, illetve a Nemzeti Segély javára.60

Eközben Kecskeméten gyűjtés (élelmiszer, ruha, fehérnemű, készpénz) folyt a vá-

rosban betegállományban lévő hadifoglyok megsegítésére is, amelyet többször is

megismételtek a később hazatérő hadifoglyok javára.61

A téglagyár épülete mellett jobbára „csak” a katonai hadifoglyok fogva tartásá-

ra vették igénybe Kecskeméten a harmadik gyűjtőpontként szereplő Ferenc József

laktanyát. Innen a kényszermunkára ítéltek nagy számban kerültek át a Kecske-

méti Törvényszék épületében létesített nyilvántartó- és gyűjtőtáborba (fogházba),

ahol már bírósági ítéletek is születtek az adott személyek felett. A bírósági ítélettel elhurcolt hadifoglyokat és civileket – akár 15–20 év kényszermunka büntetéssel –

a GULAG büntetőtáboraiba, nagyobbrészt Szibériába vitték .

A Kecskeméti Törvényszék épületében létesült hadifogolytábor a Duna–Tisza közi,

ún. budapesti táborcsoportba tartozó, a déli irányba történő tovább szállítás legkevésbé használt – gyalogmenettel teljesítendő – útja és állomása volt. A tábor – a környékbeli gyűjtőpontokhoz viszonyítva – viszonylagosan korán, már 1944 decemberében létrejött, amelynek falai közé először a térségben fogságba esett katonák, illetve a Kecskemétről és a környékéről elhurcolt civilek kerültek. A Külügyminisztérium Hadifogoly

57 Hatvani Lajos a tanítóképző és a leánygimnázium val ástanáraként szolgált Kecskeméten. 1944

őszén, miután a szovjet hadsereg megszál ta a várost, ő volt az első, aki az iskolát saját lakásán, majd az Ókollégiumban újraindította. Vö. KREL III/I. 544. sz. Rendőrhatósági őrizet alatt állók

/internáltak részére/ istentiszteletek tartása, engedélyezése.

58 KREL III/I. 544. sz. Kovács Bálint válaszlevele a rendőrségnek.

59 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. máj. 31-ig terjedő

időszakra.

60 KREL III/I. sz. n. Meghívó a zenés matinéra.

61 Tóth László polgármester felhívása a Kommunista és a Szociáldemokrata Párt gyűjtési akciója nyomán a magyar hadifoglyok megsegélyezésére, közli Iványosi-Szabó: i.m., 116.

165

Hajagos Csaba

Osztálya iratainak feltárását követően, Bognár Zalán utal egy olyan személy sorsára, akit 1944 novemberében saját lakásáról vittek el, majd 1944. december 23-án szállították tovább Románia felé.62 Akadt olyan Kecskemét környéki parasztember (Tiszaújfa-

luról), aki 1944. november 24-én, már a Szentesi Vasútállomáson várakozó vagonból

dobta ki a Kecskeméten kiállított törvényszéki irat hátoldalára írt üzenetét: „Értesítsék édesanyámat, hogy fogságba estem. Pista.” 63 Ez alapján kijelenthető, hogy ő is a kecskeméti törvényszéki „palota” rabja volt a továbbindulás előtt.64

Az internálótáborhoz hasonlóan Kovács Bálint ebben az épületbe is kért engedélyt

istentiszteletek megtartására és úrvacsoraosztásra, amely folyamodványát közvetlenül az ügyészségnek címezte.65 A lelkész a lelkigondozó munka sikeréről a következő mó-

don tájékoztatta Ravasz László püspököt: „ A fogházban minden vasárnap kétszer tar-tunk istentiszteletet. Ezen lelki alkalmak nagy erősítésükre szolgálnak.” 66

A gyülekezet az egyházi feladatokon túl közreműködött a magyar hadifoglyok

el átásában is. Ennek egyik komoly eredménye lett, hogy a Közel átási Minisztérium

vásárlási engedélyt utalt ki a kecskeméti földbirtokrendező tanács részére, amely

15 q liszt, 18 q bab, 3,5 q zsír vagy étolaj vásárlására vonatkozott. Ennek oka,

hogy a kecskeméti fogolytáborban a magyar hadifoglyok el átásához nyersanyag

beszerzésére volt szükség.67

Elhurcolt kecskeméti illetőségű reformátusok.

Osváth Viktor, dr. Vetéssy Géza és dr. Dunszt Ferenc

A már fentiekben említett igazolási eljárás kapcsán Kovács Bálint lelkészhez is

több hasonló megkeresés érkezett, ha nem is mindegyik szigorúan Kecskemétről

elhurcolt személy ügyében. Erre példa Osváth Viktor segédlelkész esete, akinek fo-

golytáborból való kiszabadulásához maga Kovács Bálint is hatékonyan hozzájárult,

ugyanis saját kezűleg írt kérelmével indítványozta a 24 éves férfi szabadon bocsátá-

62 Bognár Zalán: Hadifogolytáborok és (hadi)fogolysors a Vörös Hadsereg által megszál t Magyarországon, 1944–1945, Budapest, Kairosz, 2012, 306.

63 Magyar Nemzeti Levéltár Csongrád Megyei Levéltár Szentesi Levéltára (továbbiakban: MNL

CSML SZL) XXII. 103. b. Szentes Város Polgármesterének iratai. Közigazgatási iratok 61/1945. sz.

64 Takács Edit: Kilencvenhat magyar hadifogoly százharminchárom el nem küldött levele 1944 decemberéből, in Zombori István (szerk.): Nagy István Emlékkönyv, Szeged, Móra Ferenc Múzeum, 1999, 134. Továbbá idézi Bognár: i.m., 306.

65 KREL III/I. sz. n. Kérelem az Ügyészség felé a Törvényszék épületében létesített fogházban istentiszteletek megtartására és úrvacsoraosztásra.

66 KREL III/I. sz. n. Kovács Bálint lelkipásztor jelentése az 1944. okt. 1-től 1945. máj. 31-ig terjedő

időszakra.

67 MNL BKML XVII. 501. Alpár. 25 cs. 11211/1945. Az Alpári Földigénylő Bizottság helyszíni ellenőrzése.

166

„Leigázottság és a málenkij robot”

sát. Osváthot ekkor az északnyugat-dunántúl-székesfehérvári táborcsoportba68 tar-

tozó, intapusztai fogolytáborban69 tartották fogva. Osváth Viktor 1921. szeptember

19-én született Budapesten. Tanulmányait Kecskeméten, a Református Gimnázi-

umban végezte, majd 1960-tól 1981-ig Kecskeméten szolgált, mint lelkész-karnagy,

egyben énekügyi előadó, ám előtte 1942. július 1–15-ig a kecskeméti gyülekezetben

kisegítő segédlelkészként teljesített szolgálatot, Ulakcsai Antal segédlelkészt helyettesítette szabadsága alatt.70

Osváth Viktor 1945. április 7-én Őrimagyarósdon (Vas megye) az orosz kato-

nai parancsnokság rendelete értelmében „dobszófelhívásra” – a többi 20–40 éves férfivel együtt közmunkára jelentkezett, ám onnan nem munkára, hanem a

jánosházi, majd az intapusztai fogolytá-

borba vitték. Kovács Bálint 1945. június

8-án, a tábor parancsnokának címzett

levele minden bizonnyal még idejében

érkezhetett meg. Bognár Zalán közlése

alapján tudjuk, hogy az Intapusztán tar-

tózkodó egészségesebb foglyokat rövid

időn belül Celldömölkre, a vasútállo-

másra terelték, ahonnan – vagonokba

zárva – vagy Románián (Foksány-i 176.

számú átmeneti elosztó-láger) keresz-

tül a Szovjetunióba, vagy a hajmáskéri

barakktáborba és a székesfehérvári fo-

golytáborba szállították.71 Kovács Bálint

levelének köszönhetően Osváth Viktor

tehát megmenekült a bevagonírozástól.

31. kép

Öt hónappal az elfogatást követően,

Osváth Viktor

1945. augusztus 24-én Csengerről írt

levelében közölte Kovács Bálinttal, hogy kiszabadult a fogolytáborból és szolgá-

lati bizonyítványát kérte a további lelkészi feladatok el átása érdekében.72 A felek közötti levelezésből kiderült, hogy Osváth Viktor komoly egészségügyi gondokkal

68 Bognár: i.m., 312.

69 Az intapusztai fogolytábort Celldömölk mellett, a Batthyány-Strattmann család uradalmi major-jában hozták létre. Vö. Bognár: i.m., 509.

70 Varga Géza: A szószéken és az orgonán is az Urat dicsérte, http://www.hirosnaptar.hu/index.

php?oldal=cikk&cikk=a_szoszeken_es_az_orgonan_is_az_urat_dicserte, 2017. február 13.

71 Bognár: i.m., 317–318.

72 KREL III/I. 440. sz. Osváth Viktor levele Kovács Bálinthoz Csengerről. 1945. aug. 24.

167

Hajagos Csaba

küzdött,73 amelynek elhúzódása is befolyásolta a lelkész célját, hogy minél hama-

rabb visszatérhessen Kecskemétre.74

A szabadulás örömének hatására, dr. Osváth Gedeon tanügyi főtanácsos

– Osváth Viktor édesapja – levelében a következőképpen köszönte meg Kovács

Bálintnak, a fia kiszabadítása érdekében kifejtett tevékenységét: „[…] Fogadd mélységes hálámat – Tóth Endre kedves lelkészbarátommal együtt – azért a meleg

jóakaratért, amel yel az én hadifogságban szenvedő Viktor fiam kiszabadítása érde-kében kelt folyamodványoddal apai szívem vigaszára voltatok […].” 75

Mivel a kutatás valójában az elhurcolt civilek sorsának bemutatására vál alko-

zott, így nem lenne mód a katonai hadifoglyok sorsának taglalására, de fontosnak

tartom kiemelni, hogy Osváth Viktoron kívül több olyan, ha nem is civil, de a

kecskeméti református gyülekezethez tartozó személy tűnt el a városból, akiknek

évek múltán csak a halálhírét tudták közölni a hozzátartozókkal. Közéjük tarto-

zott a fentiekben már említett dr. Vetéssy Géza magyar–latin szakos tanár, aki

katonaként került hadifogságba és 1945 nyarán még semmilyen információval

nem rendelkezett róla a gyülekezet elöljá-

rósága.76

Az 1934 decemberétől Kecskeméten

tanító dr. Vetéssy Géza 1908. december 31-

én született Debrecenben. A református

gimnáziumban tett érettségit követően a

Tisza István Tudományegyetem bölcsész-

karán végzett magyar–latin szakos tanár-

ként, majd ösztöndíjasaként külföldre, töb-

bek között Rómába is eljutott, ahol tudását

és nyelvismeretét egyaránt gyarapította.

Kecskemétre érkezve rokonszenves

egyénisége, magas szintű pedagógiai felké-

szültsége rövid időn belül megmutatkozott.

Hamarosan ő lett az önképzőkör tanár-el-

nöke, illetve külön csoportokat alakított az

irodalmi, néprajzi és művészi érdeklődésű

diákoknak. Tanári működésével egyidejű-

leg szolgálatot vál alt a cserkészcsapatban

is, így a 121. számú „gróf Tisza István”

32. kép

Dr. Vetéssy Géza

73 KREL III/I. 440. sz. Kovács Bálint levele Osváth Viktornak, amelyben örömét fejezi ki, hogy kiszabadult a fogolytáborból. Szeretné, ha Kecskemétre jönne.

74 Uo. A lelkész a Kecskeméten töltött idő hatására a következőket írta róla: „Ez alatt az idő alatt hűséggel, nagy igyekezettel és szeretettel szolgált.”

75 KREL III/I. 440. sz. Dr. Osváth Gedeon köszönő levele Kovács Bálinthoz.

76 KREL III/I. 454. sz. Kovács Bálint lelkész és a főgondnok levele az ál amtitkárhoz. 1945. szept. 3.

168

„Leigázottság és a málenkij robot”

csapat parancsnoksága után a Kecskeméti Kerület vezetését is rábízták. Emellett

népfőiskolai előadásokat tartott és részt vett a Katona József Társaság munkájában

is. Ő ismertette az „elfeledett kecskeméti költő” , Mátyási József életét és költészetét.

Tanulmányai jelentek meg a Hajnalodik c. kecskeméti lapban, valamint a Protes-

táns Tanügyi Szemlében is.77

Miután 1944. április 28-án kézhez kapta behívóját, belesodródott a második

világháború frontküzdelmeibe. Ezt követően 1944. október 15-e előtt, a kecskemé-

ti VII/1. gyalogezred kötelékében, a Kárpátokban esett hadifogságba, majd innen

közvetlenül a Szovjetunióba szállították.78 A fentiekben ismertetett bejelentési eljá-

rás Vetéssy Géza esetében is lezajlott, ám a hazaszállítására vonatkozó, 1946. júni-

us 15-én kiállított igazolás79 már nem tudott segíteni rajta, hiszen ekkor már több

mint másfél éve (1945. január 29. óta) halott volt. A Szovjetunió NKVD-MVD 180.

számú Kistimi (Cseljabinszki80 terület) hadifogolytáborban,81 tífuszban hunyt el.82

Kecskeméten a halála hírét közreadó gyászjelentésekben az alábbi bibliai verssel

tisztelegtek emléke előtt: „Az értelmesek pedig fénylenek, mint az égnek fényessége; és akik sokakat az igazságra visznek, miként a csil agok örökkön örökké.” 83

Dr. Vetéssy Géza halálozási körülményeinek egyik igen jellemző vonása – ame-

lyet a kecskeméti halottak esetében tapasztalhatunk–, hogy a tragédiát követő ha-

lottá nyilvánítás akár hosszú évekig is elhúzódhatott, nehezítve ezzel a hozzátarto-

zók gyászát. Így történt ez dr. Vetéssy Géza esetében is, ugyanis őt a Hadtörténeti

Intézet nyilvántartása alapján hét évvel később, 1952-ben84 nyilvánították halottá.85

Ha országos viszonylatban vizsgáljuk az egyes személyes sorsok levéltári

források alapján történő teljes ismertetésének lehetőségét – Osváth Viktor sor-

sa talán a kivételek közé tartozik –, akkor láthatjuk, hogy rendkívül kevés olyan

életút van, amelyet forrásfeldolgozás segítségével a fogságba eséstől a hazaté-

résig, vagy éppen a halottá nyilvánításig ismertetni tudunk. Ám ha a levéltá-

ri források által adott „ígéreteket” összevetjük a hozzátartozók által megőrzött kordokumentumokkal, akkor olyan életutak tárulhatnak elénk, mint amilyen

77 Varga Géza: A hit és szeretet ajándékával, in Varga Géza (szerk.): Hírös Naptár Évkönyv 2008, Kecskemét, H-Média Bt., 2008, 140, elérhető az interneten: http://mek.oszk.hu/14500/14530/14530.

pdf, 2017. február 16.

78 Rigó 2014: i.m., 165–166.

79 Uo., 166.

80 Az Urál hegység délkeleti lejtőin épült a város a Miassz folyó partján. Fontos közlekedési csomópont Cseljabinszkon keresztül halad a Transzszibériai vasútvonal történelmi déli nyomvonala.

81 Varga Éva Mária: Magyarok szovjet hadifogságban (1941–1956) az oroszországi levéltári források tükrében, Budapest, Russica Pannonicana, Ruszisztikai könyvek, 2009, 329.

82 Varga 2008: i.m., 140.

83 Uo.; Dániel próféta könyve 12,3.

84 HM HIM Hadtörténelmi Levéltár, Kecskeméti jb.Pk.14.312/1952-4.sz.v.

85 Az 1990-es években az orosz ál amtól megkapott, a volt szovjet hadifogolytáborokban elhunyt magyarok adatai, vö. http://www.hadifogoly.hu/web/hadifogoly/page1, 2017. február 17.

169

Hajagos Csaba

az elhurcolt kecskeméti református

tisztiorvosé, dr. Dunszt Ferencé volt.86

Dr. Dunszt Ferenc jómódú keres-

kedő családban született 1908. szept-

ember 2-án Kecskeméten. Édesapja

Dunszt Adorján a kecskeméti Royal

Kaszinó tulajdonosa volt, emellett a

család zöldség–gyümölcs kereskede-

lemmel is foglalkozott. Dunszt Ferenc

a kecskeméti középiskola elvégzését kö-

vetően orvosi diplomát szerzett, majd

megyei tisztiorvosi ál ást kapott Zom-

borban (Vajdaság), ahol a második vi-

lágháború ideje alatt szolgált.87 Miután

Magyarország és Románia 1941. május

11-én aláírta a 3279 bukovinai székely

család (13 200 fő) Bácskában törté-

nő letelepítéséről szóló megál apodást,

1944 októberében dr. Dunsztnak az a

33. kép

hálátlan feladat jutott, hogy az elren-

Dr. Dunszt Ferenc házasságkötési fotója

delt kiürítési parancs értelmében88 az új-

fent kitelepítésre ítélt bukovinai székely

családokat a Vajdaságból Ausztriába kísérje. 89 A szekérkaraván nagy része hosz-

szú bolyongást követően átkelt a Dunán, és egészen Zala-, illetve Vas megye

környékéig jutott el. Egy másik csoport (közel 500 család) a mai Bács-Kiskun

megye déli területein próbált új életet kezdeni.90 A dr. Dunszt Ferenc és család-

ja (felesége és két gyermeke) kíséretében haladó karaváncsoport – a Dráva men-

tén – egészen Zala megyéig jutott, ahol egy Pacsa91 nevű település római katoli-

86 Ezúton is szeretném megköszönni a Kecskeméti Katona József Múzeum nevében Dunszt István, kecskeméti nyugalmazott pedagógusnak (Kecskeméti Református Gimnázium), hogy lehetőséget adott az édesapja hagyatékán keresztül az életút megismertetéséhez, a dokumentumok digitalizá-

lásához, és a digitális másolatok közgyűjteménybe kerüléséhez.

87 Videóinterjú Dunszt Istvánnal, készítette Hajagos Csaba. Kecskemét, 2016. november 11. Az interjú őrzési helye: Nemzeti Emlékezet Bizottságának Hivatala (1088 Budapest, Vas utca 10.), egy részlete elérhető az interneten: http://multfeltaras.hu/videok/v/dunszt-istvan-visszaemlekezese/, 2017. február 10.

88 Zielbauer György: A magyarországi németség nehéz évtizede, 1945–1955, Szombathely, Pannon Műhely, 1990, 44.

89 Videóinterjú Dunszt Istvánnal.

90 Zielbauer: i.m., 44.

91 Pacsa ma egy 1610 fő lakta település Zala megyében, a Balaton nyugati partjától megközelítő-

leg 26 km-re helyezkedik el. Vö. Magyarország helységnévtára, http://www.ksh.hu/apps/hntr.

170

„Leigázottság és a málenkij robot”

kus plébániáján kaptak szál ást, ugyanis dr. Dunszt Ferenc felesége – Fröhlich

Sára Zsófia – várandóssága idejének végét járta. Rövid időn belül, 1945. január

18-án a plébánia asztalán92 látta meg a napvilágot a harmadik gyermek, Dunszt Ist-

ván, aki 1945. április 5-én,93 közel 2,5 hónaposan ült ott azon a Kecskemétre tartó

lovaskocsin, amelyről édesapját az orosz katonák leszállították. A család ugyanis

úgy döntött, hogy nem Ausztria felé menekül tovább, hanem a front elvonulásának

reményében Kecskemétre kíván hazatérni. A hazaút közben, Zalaegerszeg és Ságod

között – Türjénél94 – két kozák katonatiszt „kis munkára” , azaz málenkij robotra hivatkozva leszállította dr. Dunszt Ferencet a bakról és vasúti talpfarakodásra

vitték magukkal. A három napos munka ígéretéből– a bevagonírozást követően

– szovjetunióbeli jóvátételi kényszermunka lett, amelynek keretében Románián

(Foksány) keresztül Odesszába szállították.95 Az édesanya, az apa nélkül maradt

három gyermekkel96Kecskemétre érkezve igyekezett rövid időn belül hatósági úton

tájékoztatást kapni férje hollétéről és egészségi ál apotáról. Ezért – a már fentiekben hivatkozott, 1945. március 18-i 26. sz. rendelet értelmében – benyújtották a

Dunszt Ferenc hazatérését elviekben kezdeményező „kereső” adatlapot, amelyet a kecskeméti illetőségű elhurcoltak sorsára vonatkozó kutatómunka során szintén

feltártam. Az adatbázis 493. sorszámú adatlapja – amelyet nagy valószínűség sze-

rint Dunszt Adorján vagy felesége töltött ki – Dunszt Ferenc személyes adatain

kívül a 16., 17., és a 18. pontokban az elfogása körülményeit és az ahhoz fűzött

egyéb megjegyzéseket tartalmazza. Ezek teljes mértékben megfelelnek a személyi

hagyatékban megtalálható adatoknak.97

A Stark Tamás által is kiemelt „megbízhatósági nyilatkozatot” 98 Dunszt Ferenc esetében is az illetékes községi elöljáróság állította ki Kecskeméten, 1945. december 14-én. Ebben a család és Tóth László polgármester a fogság helyszínének be-

azonosításául csak annyit tudott megadni, hogy dr. Dunszt Ferenc „[…] jelenleg

ál ítólag Moszkva körüli fogolytáborban van.” Tóth László az alábbi módon kérte és telepules?p_lang=HU&p_id=31741, 2017. február 10.

92 Varga Géza: Val omások: Dunszt István nyugalmazott középiskolai testnevelő tanár, edző, http://

www.hirosnaptar.hu/index.php?oldal=cikk&cikk=val omasok__dunszt_istvan_nyugalmazott_

kozepiskolai_testnevelo_tanar_edzo, 2017. február 6.

93 Dr. Dunszt Ferenc szabadon bocsátási igazolványa Tóth László aláírásával. 1778/1945/2. sz. igazolvány Kecskemét thj. város polgármesterétől. KKJM T.gy. Dr. Dunszt Ferenc hagyatéka.

94 Türje Zala megye északkeleti részén a Zala kanyarulatától kissé keletre, a Keszthelyi-fennsíkot a Kemenesháttól elválasztó árok síkságán fekszik, ma 1610 fő lakja.Vö. Magyarország helységnévtá-

ra, http://www.ksh.hu/apps/hntr.telepules?p_lang=HU&p_id=31741, 2017. február 10.

95 Sárvari László, 1945. december 5-én kelt levele, amelyben beszámol dr. Dunszt Ferenc nevű

fogolytársáról rendelkezésre álló információkról. KKJM T.gy. Dr. Dunszt Ferenc hagyatéka.

96 ifj. Dunszt Ferenc és Dunszt Klára hat és hét évesek voltak ekkor.

97 MNL BKML IV. 1910. q. Hadifoglyok nyilvántartása, 493. sz. Dr. Dunszt Ferenc. „ Hazatérőben volt a családjával és a kocsiról az oroszok, mint polgári személyt leszál ították a kocsijáról és elvitték hadi fogságba” (betűhív forrásközlés)

98 Stark: i.m., 95. „Bumáska-Igazolvány”

171

Hajagos Csaba

indokolta – orosz nyelven is – a tisztiorvos szabadon bocsátását: „[…] Minthogy fentnevezett tisztiorvos politikai magatartása kifogás alá nem esik, népel enes bűncselekményt nem követett el, nyilas és fasiszta pártnak vagy szervezetnek nem volt tagja s nem volt németbarát, igen fontos közérdekű munkát végzett, 3 apró gyermeke van, – ennélfogva közérdekből kérjük m i e l ő b b i [kiemelés az eredeti kérelemben –

H. Cs.] szabadon bocsátása iránti intézkedések megtételét.” 99

Természetesen a család ekkor még nem tudta, hogy dr. Dunszt Ferenc hol

raboskodik, pontosabban – Sárvari László levele alapján – azt információt kapták,

hogy az elhurcolt édesapa Odesszában tartózkodik.100 Ezért kerestette a polgár-

mester Moszkva körzetében. Az országhatárig minden állomáson kidobott levele-

zőlapjai – az emberi lojalitásnak köszönhetően101 – jó részben hazataláltak Kecs-

kemétre. Ezekből a család nyomon tudta követni, hogy Magyarország területén

milyen útirányban – Celldömölk–Fülöpszál ás–Kunszentmiklós–Baja vonalon102

– haladt a szerelvény. Bognár Zalán kutatásaira támaszkodva megál apítható, hogy

dr. Dunszt Ferenc is – Osváth Viktorhoz hasonlóan – a jánosházi fogolytáborba

került, hiszen a körzetben ez a tábor látott el központi gyűjtő funkciót. Innen a

Celldömölk melletti intapusztai vagy mesteri táborba hajtották a rabokat, ahol

vagonokba zárva közvetlenül Romániába (Temesvár–Foksány útvonalon) szállí-

tották őket.103 Egy hasonló sorsú, ám kecskeméti katonai hadifogoly, Szabó Pál104

visszaemlékezésében megerősítette, hogy több kecskeméti sorstársukkal, köztük

dr. Dunszt Ferenccel a Foksány-i táborban töltöttek közel egy hónapot, majd

– kivéve a tisztiorvost, hiszen őt a betegsége miatt nem vitték tovább – innen szál-

lították őket tovább a Volga melletti völgyekbe, egészen Sztálingrádig.105

Az említett levelekből láthatjuk tehát, hogy – ahogyan a fentiekben Tóth Lász-

ló is igazolta – dr. Dunszt Ferencnek valóban személyi és politikai igazolásra lett

99 Dr. Dunszt Ferenc szabadon bocsátási igazolványa Tóth László aláírásával. 1778/1945/2. sz. igazolvány Kecskemét thj. város polgármesterétől. KKJM T.gy. Dr. Dunszt Ferenc hagyatéka.

100 Uo.

101 „Kedves Barátom! Aki e sorokat átveszi, legyen szíves megtenni, hogy ezt a levelet Fülöpszál ásról küldje vagy vigye el Kecskemétre, a túloldalra megjelölt címre! Szívességét nagyon köszönöm! Cím: Dunszt Adorján Úrnak Kecskemét Erkel u. 5. sz.” – részlet az édesapának írt levélből, amelynek kézbesítését a járókelőkre bízta Dunszt Ferenc. 1945. május 14. Fülöpszál ás. KKJM T.gy. Dr.

Dunszt Ferenc hagyatéka.

102 Fülöpszál áson kidobott levél. Dr. Dunszt Ferenc 1945. május 14-én a vagonból kidobott levele.

KKJM T.gy. Dr. Dunszt Ferenc hagyatéka.

103 Bognár: i.m., 317–318.

104 Szabó Pál (1909–2006) kecskemétiként a magyar királyi Zrínyi Miklós honvéd gyalogezred zász-lóalj vonatparancsnoka volt, a hazatérést követően újabb behívót kapott, majd hadifogságba ke-rült. Dunszt Ferenc felett járt egy osztál yal a kecskeméti Református Főgimnáziumban, tehát elég jól ismerték egymást.

105 Szabó: i.m., 57. Szabó Pál a megbetegedések kapcsán a következőket írta le Dunszt Ferencről:

„Kitört a tífuszjárvány. Dr. Dunszt Ferenc orvos főhadnagy gyógyítgatta a betegeket, de nem volt gyógyszer […] ”

172

„Leigázottság és a málenkij robot”

34. kép

Dr. Dunszt Ferenc igazolási dokumentációja

173

Hajagos Csaba

volna szüksége. Az 1945. május 14-én kelt levelében ezt alátámasztóan az alábbi-

akat kérte: „[…] a hírek szerint civil voltam miatt könnyen menne [kiszabadítása

– H. Cs.] , igazolni kell, hogy sem Kecskeméten, sem Zomborban nem voltam nyi-

las. ” 106 Érdekesség, hogy a levélben említi a „Révész Laci” nevet és hivatkozik rá, hogy kiszabadításához – édesapja – az ő közbenjárását kérje. Dr. Révész László

nemzetgyűlési képviselőként a kecskeméti Református Jogakadémia tanára volt,107

és a korábbi kapcsolatok alapján Dunszt Ferenc bízott abban, hogy majdan a Ha-

zahozatali Kormánybiztosság felé intézett kérelmével esetlegesen könnyebben

sikerülhet a szabadulás.108 Nem így történt, hiszen az elhurcolt tisztiorvos még

Foksány-ban, nem sokkal a kiérkezést követően elkapta a hastífuszt, az ekkor so-

kak halálát okozó járványos betegséget, majd 1945. augusztus 12-én ebbe belehalt.

A tragédiát közlő hírt és az egyéb körülményeket Horváth Imre körorvos, 1945.

szeptember 15-én Nagyszakácsiban kelt levelében az alábbi módon közölte dr.

Dunszt Ferenc feleségével: „[…] Elutazásom előtt Dr. Rónay György [olvashatatlan írás – H. Cs.] községi orvos hozta sátrunkba Siklóssy Béla százados jelenlétében az ide mel ékelt pénztárcát a benne lévőkkel együtt azzal a megjegyzéssel, hogy a fek-helyül használt priccsen a kol égák által visszahagyott lim-lom között találta meg a pénztárcát és engem kért, ha meg tudnám szerezni nagys. asszony címét küldeném

el, én vál alkoztam a tárca elhozására, s mel ékelten küldöm.” 109

A körorvos Dunszt Ferenc tragikus sorsát taglaló további sorai a feleség számá-

ra feldolgozandó gyász nehézségét növelte és a helyzetet súlyosbította az a tényező, mely szerint egy alkalommal az édesapa nagyon közel volt ahhoz, hogy még épségben hazatérhessen, ám ez mégsem sikerült neki: „Szegény Feri, július első napjaiban beküzdötte magát egy hazajövő csoportba, nem volt szerencséje, mert egy GPU

tiszt 110 már a drótkerítésen túlról, amikor megindultak az állomás felé, többedma-gával visszahozta. Nagyon lehangolta ez a váratlan esemény , pár nap múlva azon-

ban erősen reménykedett, mert azzal biztatták őket, hogy a legközelebb hazainduló csoporttal hazaengedik. Erre azonban nem kerülhetett sor, mert lázasodni kezdett, 106 Dr. Dunszt Ferenc 1945. május 14-én a vagonból kidobott levele. KKJM T.gy. Dr. Dunszt Ferenc hagyatéka.

107 Rigó 2014: i.m., 166.

108 Amit bizonyosan Dunszt Ferenc sem tudott, hogy eközben ifj. Révész László, Dr. Révész László fia 1944. november 10-én civilként esett fogságba, mint a Parlament könyvtárosa. Így Dr. Révész Lászlónak elsődleges gondja saját fiának kiszabadítása volt, amely Rigó Róbert kutatásai alapján is látszik, nem volt kis feladat, hiszen ifj. Révész László csak 1947. július 4-én térhetett haza. Vö.

Rigó 2014: i.m., 166–167.

109 Horváth Imre körorvos, 1945. szeptember 15-én Nagyszakácsiban keltezett levele a halálesetről.

1945. szeptember 12. KKJM T.gy. Dr. Dunszt Ferenc hagyatéka. Azt sajnos nem tudjuk, hogy a levél mikor érkezhetett meg Kecskemétre, de feltételezésem szerint biztosan 1945. december 14-ét követően, hiszen ha a család tudta volna a halál tényét, biztosan nem keresteti Tóth László polgármesterrel. (L. a fentiekben Tóth László levelét)

110 A GPU 1934-ben megszűnt, majd NKVD néven szervezték új á.

174

„Leigázottság és a málenkij robot”

majd […] ilyen legyengült ál apotban tüdőgyul adást kapott, s 10-én kezdődő tü-

dőödémával átszál ították a másik táborban lévő kórházba, ahol 12-én meghalt.” 111

Horváth Imre zárógondolataiban Dunszt Ferencről kapott benyomását, embe-

ri értékeit emelte ki az özvegynek: „[…] Nagyságos Asszonyom! Nagyon rövid ideig ismerhettem kedves férjét, de ezen rövid idő alatt is megszerettem, nagyon kedves ember, jó kol éga volt, családját nagyon szerette, tele volt élni akarással. Felruház-ta a Mindenható minden jó tulajdonsággal, s nekünk mégis őt kell megsiratnunk.

[…] Ne haragudjon, hogy nekem kel ett talán elsőnek lennem, ezt a szomorú hírt Nagyságos asszonnyal közölnöm.”112

Dunszt Ferenc halálesetének és a temetésének pontos körülményeiről a család

sohasem kapott pontos választ, hiszen ahogy Szabó Pál is említi, „[…] Foksániban tömegsírba temették el,” 113 amelynek helyén a román kormányzat későbbiekben egy több emeletes társasházat építtetett. A halottá nyilvánítása pedig a mai napig

várat magára.

Összegzés

Kutatómunkám során igyekeztem azokra a forráscsoportokra koncentrálni, me-

lyek tovább árnyalhatják annak a csaknem 400 elhurcolt személy történetét, akik

Kecskemétről kerültek fogságba. Az eddig feltárt, részletekben megismert forrá-

sokat és történeteket igyekeztem egy képbe illeszteni. Célom az volt, hogy a hoz-

zátartozók és leszármazottak számára tisztább képet mutassak arról az időszakról,

amelyben emberek százezreit ártatlanul hurcolták Magyarországról a Szovjetunió

kényszermunkatáboraiba.

A bemutatott életutak tragédiái, a kecskeméti viszonyok feltáratlansága, mind

az elmúlt bő hét évtized adóssága, amelyek bizonyosan – a források hiányában –

országos viszonylatban sincsenek másként. Legyen ez a kutatómunka és az annak

eredményeként közölt tanulmány méltó főhajtás azok előtt, akiknek „nem léte-

ző” sírja, a kegyelet virágai és gyertyái nélkül hirdetik valahol Oroszország vagy Románia területén a magyarság áldozatvál alását és a semmiből történő újra építkezésből fakadó erejét.

111 Uo.

112 Horváth Imre körorvos, 1945. szeptember 15-én Nagyszakácsiban keltezett levele a halálesetről.

1945. szeptember 12. KKJM T.gy. Dr. Dunszt Ferenc hagyatéka.

113 Szabó: i.m., 57.

175

Hajagos Csaba

Irodalomjegyzék

Az 1990-es években az orosz ál amtól megkapott, a volt szovjet hadifogolytáborokban elhunyt magyarok adatai, http://www.hadifogoly.hu/web/hadifogoly/page1, 2017. február 17.

Bálintné Mikes Katalin–Szabó Sándor (szerk .): Így kezdődött. Dokumentumok Bács-

Kiskun megye történetéből, 1944–1945, Kecskemét, Bács-Kiskun Megyei Tanács V. B.

Művelődésügyi Osztálya, 1971.

Bognár Zalán: Hadifogolytáborok és (hadi)fogolysors a Vörös Hadsereg által megszál t Magyarországon, 1944–1945, Budapest, Kairosz, 2012.

Czibulka Zoltán–Heinz Ervin–Lakatos Miklós (összeál .): A magyarországi németek

kitelepítése és az 1941. évi népszámlálás, Budapest, Magyar Statisztikai Társaság Statisztikatörténeti Szakosztálya–Központi Statisztikai Hivatal Levéltár, 2004.

Irányi Béla: Norilszki emlékek – 50 év múltán, Veszprém, Új Horizont, 2007.

Iványosi-Szabó Tibor (szerk.): Dokumentumok Kecskemét történetéből I. 1944–1945, Kecskemét, Kecskemét Város Tanácsa, V.B., 1975.

Lettrich Edit: Kecskemét és tanyavilága, Budapest, Akadémiai, Földrajzi tanulmányok, 1968.

Magyarország helységnévtára, http://www.ksh.hu/apps/hntr.telepules?p_lang=HU&p_

id=31741, 2017. február 10.

Marchut Réka: Töréspontok. A Budapest környéki németség második világháborút követő

felelősségre vonása és annak előzményei (1920–1948), Budapest, MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont–Magyar Történelmi Társulat–Budaörsi Passió Egyesület,

2014.

Rigó Róbert: A német megszál ás, a front átvonulása és azt követő időszak Kecskeméten.

Interjú Kovács Bálint református lelkésszel, Forrás, XLI. évfolyam, 2009/6, 22–37.

Rigó Róbert: Elitváltások évtizede Kecskeméten (1938–1948), Budapest–Pécs, ÁBTL–Kronosz, Közelmúltunk hagyatéka, 2014.

Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban, Budapest, Lucidus, Kisebbségkutatás Könyvek, 2006.

Szabó Pál: Életutam, szerk.: Székelyné Kőrösi Ilona, Kecskemét, Bács-Kiskun M. Önkormányzat Múz. Szerv., A Kecskeméti Katona József Múzeum Közleményei I. , 2009.

Takács Edit: Kilencvenhat magyar hadifogoly százharminchárom el nem küldött leve-

le 1944 decemberéből, in Zombori István (szerk.): Nagy István Emlékkönyv, Szeged, Móra Ferenc Múzeum, 1999, 125–156.

Varga Éva Mária: Magyarok szovjet hadifogságban (1941–1956) az oroszországi levéltári források tükrében, Budapest, Russica Pannonicana, Ruszisztikai könyvek, 2009.

Varga Géza (szerk): Hírös Naptár Évkönyv 2008, Kecskemét, H-Média Bt., 2008, elérhető az interneten: http://mek.oszk.hu/14500/14530/14530.pdf, 2017. február 16.

176

Varga Géza: A szószéken és az orgonán is az Urat dicsérte, http://www.hirosnaptar.hu/index.php?oldal=cikk&cikk=a_szoszeken_es_az_orgonan_is_az_urat_dicserte, 2017.

február 13.

Varga Géza: Val omások: Dunszt István nyugalmazott középiskolai testnevelő tanár, edző, http://www.hirosnaptar.hu/index.php?oldal=cikk&cikk=vallomasok__dunszt_istvan_

nyugalmazott_kozepiskolai_testnevelo_tanar_edzo, 2017. február 6.

Zielbauer György: A magyarországi németség nehéz évtizede, 1945–1955, Szombathely, Pannon Műhely, 1990.

CSABA HAJAGOS

„Subjugation and málenkij robot”

Deportations in the neighbourhood of Kecskemét

according to Calvinist sources

The municipal town of Kecskemét was final y occupied by the Soviet Red Army

on the 31th October, 1944. The full evacuation of the city was ordered already on

the 23th October, and the next day it was also implemented by László Tóth major.

As the result, only very few civilians were left in Kecskemét, however, pastor Bálint Kovács of the Reformed Church, under the agreement with all the other pastors of

different denominations, because of their sense of vocation, remained in the city as long as the Soviet occupation lasted. He worked to restore order in the vicinity as

much as he could, and also continuously reported to Bishop László Ravasz about

the prevailing conditions.

“Things in Kecskemét, especial y concerning our congregation, are worse than

ever. They occupied our city on the 31th October, 1944, and the occupation is seri-

ous. We feel tired in both body and soul, and it is hard to imagine that this could

come to an end once. There are currently around 35,000 Russian soldiers in town

permanently. Military units are passing by on a daily basis, in dreadful numbers.

The surrendering policy is especial y hard to cope with. Feeding these soldiers is

almost entirely the incumbent of the city. Kecskemét could still deal with it. But it is impossible to endure the looting of farm population, which goes hand in hand with

killing. They killed 26 people on Christmas eve, many of them died in the city.”

“In addition to this sorrowful image, bright dots in the dark also have to be

mentioned. Our churches are full every Sunday, and the Church services at the

countryside are also visited by large numbers. Our people, usual y, visit the events 177

Csaba Hajagos

organised by the Church with longing desire. We experience many signs of loyalty

towards the Church. Men openly talk about how life is impossible without religion,

or how a life without religion could not be human. This shows itself quite clearly;

one only has to take a look at the army here, and the secret police.”

„Subjugation and málenkij robot” – this is the title of the project that included

a research, already going on for two years, with the aim to uncover and display the

event history after the Soviet occupation of Kecskemét, and the circumstances of

deportation, looking back on this history after 70 years.

The tragedies of the introduced life courses, the unexploredness of the condi-

tions in the municipal city of Kecskemét, all the debts of the last 72 years are – with the lack of sources – surely the same as on a national scale.

178

FODOR GUSZTÁV

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai a Kárpátaljai

Református Egyház életére 1944–1954 között

A kárpátaljai reformátusság közel 500 éves múltjának vannak olyan eseményei,

melyeket nem szabad elfelejtenünk. Ezen események sorába vérrel íródott be a

málenkij robot, mint a szovjet terrorgépezet hazugsága. Ezen események sorá-

ba bekerült a szovjet társadalomvédelem nevében elkövetett kegyetlen egyház-

üldözés, mely az egyetemes reformátusságnak hősöket és mártírokat adott. Ezzel

a szerény tanulmánnyal – vigyázva mártírjaink virágtalan sírjaira – a hőseink és

mártírjaink emléke előtt kívánok fejet hajtani. Tanulmányom elsődleges célja a

Magyarországi Református Egyház testéből a XX. század első felében – immár

második alkalommal – erőszakkal kiszakított kárpátaljai reformátusság 1944–

1954 közötti életének egyházi levéltári adatok alapján történő eseménytörténeti

rekonstrukciója, a sztálini egyházellenes politika kárpátaljai sajátosságainak be-

mutatása mellett.

Kárpátalja hazatérése után

Az 1938-as müncheni egyezmény következtében Kárpátalja magyarlakta része

újból az anyaországhoz került, majd 1939 márciusában egész Kárpátalja. Az ezt

követő öt évben a Bereg és Máramaros-Ugocsa gyülekezetei ismét a Tiszántú-

li Református Egyházkerület részét képezték, Ung megye gyülekezetei pedig a

Tiszáninneni Egyházkerület fennhatósága alá került. Ezt az időszakot a második

világháború realitása ellenére a bölcs és eredményes nemzet- és egyházépítés idő-

szakának nevezhetjük. Az 1939–1944 közötti időszak legjelentősebb egyházi ered-

ménye, hogy a 93 református gyülekezet ál ami támogatással, Klebelsberg Kunó

egykori kultuszminiszter „nyelvhatár stratégiája” mentén, több mint 200 települé-

sen szórványmissziót indított el. Ezt a kiteljesedő munkát állította meg a második

világháború elvesztése.

Az átvonuló hadseregek által okozott károk

Alig maradt adat a Kárpátalján átvonuló frontok által a református gyülekezetek-

nek okozott károkról, pedig a jelentést 1944 végén a Tiszántúli és a Tiszáninneni

179

Fodor Gusztáv

Egyházkerületek püspökei körlevélben kérték. Valószínű, hogy a jelentések el-

maradása mögött a károk csekélysége ál t. Asszonyi István lelkész Forgolányról

és Tiszapéterfalváról jelentette, hogy templomaik és iskoláik a bombázások és

hídrobbantások alkalmával csak ablaküveg kárt szenvedtek.1 Györke István

beregújfalui lelkész 1945. július 1-jén kelt jelentésében közli, hogy a polgári köz-

igazgatási hatóságok 1944. október 18-án a községben hadműveleti kiürítést ren-

deltek, a lakosságot menekülésre szólították, de mindenki a helyén maradt.2 1944.

október 26-án a román kiugrás miatt a bekerítéstől tartó és az Árpád-vonal3 védel-

mét feladó és rendezetten visszavonuló magyar 1. hadsereg4 24. gyalogos hadosz-

tálya5 még sorfalat ál t Beregújfalu főutcáján Darcsi Andrásné 9 órakor kezdődő

temetésén. Aznap Csete Bálint fiatal leánykájának 16 órakor kezdődő temetésén

már a 4. Ukrán Front6 katonái bámészkodtak.7

Az 1944 őszén, a történelmi Ung, Bereg és Máramaros-Ugocsa megyékben

kibontakozó háború egyedüli kárvallottja a Csapi Református Egyházközség lett.

Így írt erről Király Zoltán, a gyülekezet lelkésze: „Német parancsra, ruszin nemzetiségű, magyar hadseregbeli katonák aknázták alá úgy a református, mint a róm.

kath. templom tornyát. Az utóbbi robbantóanyagához vezető gyújtózsinórt azonban

valaki az utolsó pil anatban elvágta. Lehetségesnek tartom, hogy maguk a robban-

1 Tiszántúli Református Egyházkerület Levéltára (továbbiakban: TtREL) I.1.c. 465. Asszonyi István forgolányi lelkész 1945. január 23-án kelt jelentése Tiszántúl püspökének.

2 TtREL I.1.e. 90/9. Magyar Királyi Val ás- és Közoktatásügyi Minisztérium ál amtitkárának 3255/1944 sz. 1944. szept. 11-én kelt, szigorúan bizalmas levele Révész Imre püspöknek a Debreceni Ref. Főiskolai Könyvtár és Levéltár kiürítése ügyében. A levél elénk tárja a Magyar Királyi Honvéd Vezérkar főnöke által elrendelt országos hadműveleti kiürítések protokol ját.

3 Oficinszkij, Román: A 4. Ukrán Front és az ellenfelek, in Fedinec Csil a–Vehes Mikola (szerk.): Kárpátalja 1919-2009. Történelem, politika, kultúra, Budapest, Argumentum–MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, 2010, 210–211. Az Északkeleti-Kárpátok hágóit lezáró Árpád-vonal nevű erődrendszert a Magyar Királyi Honvédség építette ki 1940–1943 között. A számok nyelvén az Árpád-vonal 99 támpontot, 759 tartós vasbeton építményt, 394 fa-föld erődöt, 439 nyílt tüzelő-

ál ást, 400 kilométer futóárkot és lövészárkot, 135 kilométer hosszú harckocsi- és gyalogság elleni akadályt (árkot, sáncfalat, torlaszt stb.) jelentett.

4 Uo. Az Árpád-vonalat védő német–magyar hadseregcsoport parancsnoka Gotthard Heinrici ve-zérezredes volt. A hadseregcsoporthoz a Heinrici közvetlen irányítása alá tartozó, Kelet-Szlováki-

ában állomásozó német páncélos hadsereg és a dálnoki Miklós Béla által vezetett, az Északkeleti-Kárpátokban állomásozó (nagyjából a mai Kárpátalja területe, vezérkari központ Huszt) magyar 1. hadsereghez tartozott.

5 Botlik József: Kárpátalja mint Zakarpatszká-Ukrajna autonóm szovjet tagköztársaság (1944. november 27.–1946. január 22.) I., Valóság, XLVI. évfolyam, 2003/10, 5.

6 Oficinszkij: i.m.: 210. A Szovjetunió vezérkari főnöksége 1944. július 30-i rendeletével az 1. és a 2.

Ukrán Front között hozta létre a 4. Ukrán Frontot Iván Petrov vezérezredes (1896–1958) parancsnokságával. A 4. Ukrán Front egyik fő feladata az volt, hogy biztosítsa az elfoglalt kárpáti régió szovjetizálásának végrehajtását.

7 TtREL I.1.c. 462. 1. Györke István: Jelentés a beregújfalui református egyházközségből a 4300/1944 sz. püspöki felhívásra .

180

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

tást előkészítő, s azt részben végrehajtó katonák egyike. Mert akkor már polgári személy mindössze 10-12 lehetett a község belső területén, a földben mélyre ásottan elrejtőzködve, saját katonáink elől is, az evakuáció ugyanis indokolt és tökéletes volt.” 8

Béczy Krizsán József lelkész 1942. június 28-án került Tiszaásványra, mely te-

lepülést a háborús felek Csapért való pusztító versengése a tőle 3 kilométerre fekvő

Tiszaásványt is tragikusan érintette. A lelkész és a gyülekezet kálváriáját az 1944.

október 24-én, Losoncon kelt, Református Konventtel történő levelezéséből ismer-

hetjük meg: „gyülekezetemet, il etve községünket ért súlyos ötszöri bombatámadás következtében, helyemet elhagyni kényszerültem, annál is inkább, mivel a hatóság a község kiürítését is elrendelte. Részint a bombatámadás, részint az azonnali kiürítés folytán mindenemet elveszítettem. Jelenleg a losonci református egyháznál vagyok, melynek lelkipásztora [Kövy Árpád – F. G.]9 sorsomnak jobbrafordulásáig családjá-

ba fogadott. A súlyos bombakárt szenvedett gyülekezetemtől ez évben semmiféle fizetést vagy párbért nem szedhettem; egyéb földi javaim is a tűz martalékává lettek.” 10

Ungtarnócon 1944 őszén egy hónapig ál t a front. Papp Géza lelkész jelentette:

„Templomunk teljesen rom, használhatatlan, a lelkészi lakás csak jó időben lakható, mel ék épületei csaknem teljesen elpusztultak. Csaknem minden hívem anyagilag

leromlott, háza, ál atál ománya elpusztult… Az istentiszteletek csak a front itt lé-

tének egy hónapja alatt szüneteltek, a vihar elmúlása után, templomunk áldozatul esett, a lelkészi lakás egyik hevenyében kijavított szobájában tartottuk egészen pün-kösd ünnepéig, azóta pedig az időközben helyreál ított gyülekezeti otthon termében.

A jelek szerint az lesz igen sokáig a templomunk.” 11

Lelkészek hadműveleti kitelepítése, menekülése

Kárpátalja területe 1944. szeptember 26. és október 28. között a szovjet katonaság

ellenőrzése alá került. A lakosság körében vészjósló és bénító hírek kezdtek terjed-

8 Király Zoltán: Csap, 1933–1945. Emlékezéseim a csapi református gyülekezet körében eltöltött szolgálati esztendőkre, I- II. , Sárospatak, 1956, SRK TGY Fsz. Kgy. 277, 79.

9 Kövy Árpád (Budapest, 1887. ápr. 3. – Városlőd, 1947. nov. 13.) református lelkész, lapszerkesztő.

1914–1945 között Losoncon volt lelkipásztor. A ref. Egyház és Iskola és a Losonci Hírlap szerkesztője. A losonci ref. teológiai szemináriumban görög nyelvet tanított. 1945 után kitelepítették Magyarországra. Művei: A Losonci Magyar Dalegylet hetvenéves története 1860–1930 (1931).

Csaták tüzében, Isten kezében (elb., é. n.). Vö. Kvarda József (főszerk.): A (cseh)szlovákiai magyarok lexikona. Csehszlovákia megalakulásától napjainkig, Bratislava, SPN, 2014, 237., elérhető az interneten: http://adatbank.sk/lexikon/kovy-arpad/, 2017. február 13.

10 Magyarországi Református Zsinati Levéltára (továbbiakban: MREZSL) 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 3. Béczy K. József tiszaásványi lelkész menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. nov. 1.

11 TtREL I.1.c. 470. Papp Géza ungtarnóci lelkész kérelme Révész Imre püspökhöz, 1945. júl. 25.

181

Fodor Gusztáv

ni szájról-szájra az orosz katonák kegyetlenkedéseiről.12 Ezt a hangulatot erősítet-

ték a visszavonuló német seregek is. Rácz Jenő gergelyiugornyai lelkész így írt er-

ről: „1944. október 28-án jöttek az oroszok. Hihetetlen szörnyűségeket beszélt róluk a német parancsnok. Bár felajánlotta az üres szál ító autóit, nem mentünk vele.” 13

A Vörös Hadsereg bevonulása előtt a református elit is elmenekült.14 A szol-

gálati helyüket elhagyó kárpátaljai lelkészek létszámát illetőleg az írott források-

ban nagy a bizonytalanság. Horkay Barna szerint a több mint 100 tagú lelkészi

kar 1944 végére kevesebb, mint a felére csökkent.15 Gulácsy Lajos szerint 100

lelkészből 40 menekült el.16 A pontos létszám meghatározását nehezíti az a tény

is, amit Révész Imre tiszántúli református püspök ál apított meg az első nagy lel-

készi menekülthul ám után, miszerint még 1945 júliusában is: „ukrán és román

uralom alól, folyton szivárognak át egyes kiutasított vagy egyéb kényszerítő okokból helyt nem maradhatott lelkészek.” 17

A konventi és egyházkerületi adatok alapján Kárpátaljáról 24 lelkész/segéd-

lelkész menekülése igazolható:

• Ung megyéből: Király Zoltán 1945-ben Csapról,18 Béczy K. József 1944.

október 21-én Tiszaásványról,19 dr. Csomár Zoltán Kisrátról,20 Dévay József

Korláthelmecről, Komjáthy Gábor Ungvárról.

• Bereg megyéből: P. Tóth Lajos missziói lelkész Szolyváról,21 Murányi Zoltán

12 TtREL I.1.c. 462. A lelkészek nagy többsége a szolgálati helyén maradt. Bazur János márokpapi lelkész a Tiszántúli Egyházkerületnek 100/1945 sz. 1945. okt. 25-én kelt levelében így írt erről:

„Menekülni senki egy lélek sem menekült 2 tanyasi földbirtokoson kívül.” A lelkipásztor az egy napig itt tartózkodó s egyetlen átvonuló német csapat tábori lelkészének azt mondotta: „Maradunk a romok között is, ha harc lenne is, legfeljebb ha eddig mutattuk a keresztyén életet, megmutatjuk a keresztyén halált.”

13 TtREL I.1.c. 1. Rácz Jenő: Jelentés az ugornyagergelyi református lelkészi hivataltól.

14 Dr. Polchy István kir. közjegyző (Beregszász), a Kárpátaljai Református Egyházkerület főgondnoka; R. Vozáry Aladár (Munkács) prágai szenátusi tag, magyar parlamenti képviselő, zsinati tag; Egry Ferenc harangöntő, prágai szenátusi tag, majd magyar parlamenti képviselő, Ung megyei gondnok; Dr. Korláth Endre (Ungvár) prágai parlamenti képviselő, magyar parlamenti képviselő, zsinati tag.

15 Horkay Barna: A Keleti Baráti Kör. Képek a kárpátaljai ébredésből, [h.n.], Kom Over En Help Alapítvány, 1998, 207.

16 Gulácsy Lajos: A Kárpátaljai Református Egyház, Evangéliumi Hírnök, 2003. május, 5.

17 TtREL I.1.c. 470. Révész Imre püspök válasza Szabó Géza ungtarnóci (Ung megye) lelkész kérelmére, Debrecen, 1945. júl. 26.

18 Király: i.m., 79.

19 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 274-280. Béczy K. József tiszaásványi lelkész menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventnek, Bp., 1944. nov. 1.

20 TtREL I.1.c., 424. Zsinati Tanács Budapesten, 1945. szept. 5-én kelt, 3773/1945. sorszámú jelentése a menekült, de szolgálati helyükre visszatérni nem tudó lelkészekről Révész Imre tiszántúli püspöknek.

21 Horkay: i.m., 107. P. Tóth Lajos szolyvai menekült missziói jelentkezési adatlapja és menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. okt. 23.; MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, 182

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

Mezőgecséről,22 Harkai Antal lelkész-val ástanár 1944 novemberében23 és Szutor

István segédlelkész 1944. október 22-én Beregszászról,24 Munkácsról Bütösi Já-

nos segédlelkész 1944. október 6-án,25 Palágyi Árpád segédlelkész 1944. október

9-én26 és Kovács József,27 Gáthy Lajos Izsnyétéről, Toldy György Benéből.28

• Máramaros-Ugocsa megyéből: Szécsényi István 1958-ban Husztról,29 Mu-

rányi Árpád Tivadarfalváról,30 Bukó Lajos Nevetlenfaluból és Akliból,31 Szaniszló

Endre missziói lelkész 1944. október 16-án Nagybocskóról,32 Horkay Lajos 1944

októberében Salánkról,33 Bőd István 1944. október 15-én Tiszapéterfalváról,34

Párducz Rezső János 1944. október 15-én Tiszaújhelyről,35 Kiss István 1944. ok-

lelkészek jelentkezési iratai, 274–280.; Dunántúli Református Egyházkerület Levéltára (továbbiakban: DREL) I.1b. Ügyviteli iratok, 1944, 490. Tóth Lajos konventi tanácsos 6751/1944. sz. levele P.

Tóth Lajos szolyvai menekült missziói lelkész ügyében Győry Elemér dunántúli püspöknek 1944.

nov. 23-án.

22 Hargita Árpád (szerk.): Tűzoszlopoddal jéghegyek között. Zimányi József életútja. Budapest, Fundamentum Alapítvány, 1995, 65.; MREZSL 2.a., 274–280. Murányi Zoltán mezőgecsei lelkész menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventnek, Bp., 1945. szept. 6.

23 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 274–280. Harkai Antal beregszászi val ástanár menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventnek, Kazsok, 1944. nov. 24.

24 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 274–280. Szutor István beregszászi segédlelkész menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventnek, Bp., 1944. okt. 30.; DREL A/1.b.

Püspöki iratok, 1644/1945. Szutor István menekült beregszászi segédlelkész jelentkezési lapja az Egyetemes Konventnél, Bp., 1944. okt. 30.

25 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 277. Bütösi János munkácsi menekült segédlelkész jelentkezési adatlapja az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. okt. 26.

26 MRLZS 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 277. Palágyi Árpád munkácsi menekült segédlelkész jelentkezési adatlapja az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. okt. 26.

27 Horkay Barna nyugalmazott lelkipásztor szíves közlése, Sárospatak, 2001. november 3.

28 DREL I.1.b. Ügyviteli iratok, 1945, 492.; 85/1945. sz. kimutatás az 1945. januári lelkészi illetményt kiegészítő ál amsegély kiutalásáról. – Toldy György 1945 márciusában visszatért Benébe.

29 Tárczy Lajos: Megemlékezés, in Gortvay Erzsébet (szerk.): Jó pásztor volt. Gecse Endre mártír tiszteletes emlékezete. Emlékkönyv, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2003, 30. – Az emlékező helytelenül „Rákóczy tiszteletesről” beszél úgy, mint akit Gecse Endre gálocsi lelkész váltott 1958-ban, Huszton. Valójában Szécsényi István lelkészről van szó, aki 1958-ban költözött Magyarországra.

30 Hargita: i.m., 107.

31 Özv. Oroszi Pálné szíves közlése, Gecse, 2004. január. 8.

32 REZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 274–280. Szaniszló Endre nagybocskói menekült missziói lelkész jelentkezési adatlapja az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. nov. 7.

33 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 274–280. Horkay Lajos salánki lelkész feleségének a jelentkezési adatlapja az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. nov. 18.

34 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 528. Bőd István tiszapéterfalvai lelkész menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. nov. 1.

35 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 1065. Párducz Rezső János tiszaújhelyi lelkész menekültsegély kérelme az Egyetemes Konvenhez, Bp., 1944. nov. 1.

183

Fodor Gusztáv

tóber 21-én Tiszaújlakról,36 Sütő Dezső Tiszabökényről,37 Lajos Mihály segédlel-

kész öccsével és húgával együtt Técsőről 1944 októberében Győrbe.38

Málenkij robot és a kárpátaljai reformátusság

A csehszlovák egyházellenesség a kárpátaljai magyar reformátusságot nemzeti lété-

ben támadta, míg a szovjet egyházpolitika a reformátusságot annak a fizikai létében.

Kárpátalján szinte minden református magyar nemzetiségű, ezért a málenkij robot

alapjaiban rázta meg a református közösségeket. Az istentiszteletekről szinte teljesen eltűntek a munkaképes férfiak. Orosz Aranka mátyfalvai gyülekezeti tag vallomása

1944 karácsonyáról hűen fejezi ki ezt a végtelenül fájdalmas ál apotot: „Kovács Zoltán lelkipásztor jött Tiszaújlakról hozzánk úrvacsorát osztani. Felment a szószékre és némán sírt egy ideig, mert nem volt egy férfi sem a templomban...” 39 Bizton állíthatjuk, hogy ez a szomorú ál apot több gyülekezetre is jellemző volt.

A berendezkedő szovjet ál amhatalom a magyar nemzet egészét büntette „az oro-

szosítás mel ett a szovjetrendszer bevezetése és az ezt potenciálisan akadályozó polgá-

ri rétegek közötti nagyarányú tisztogatás” 40 szándékával. Megítélésem szerint a helyi reformátusság testén a málenkij robotra való deportálásokkal ütötték a legnagyobb

sebet. Sem a gyülekezetek teljes vagyonfosztása, sem a lelkészek koncepciós perek-

ben való elítélése nem ért fel azzal a veszteséggel, amit 15–20 ezer munkaképes re-

formátus egyháztag deportálása jelentett a református közösségeknek. Kárpátalján a

református közösség legszélesebb rétegét és a gyülekezetek gerincét a parasztság adta.

Az ő megtörésük és elpusztításuk egyháztörténeti kataklizmaként is értelmezhető.

A málenkij robot – mint a szovjet büntetőrendszer cinizmusát és gonoszságát

felfedő eszköz – elsődlegesen nem a történelmi egyházak ellen irányult, ezek ellené-

re több lelkész mégis bekerült a „szomorú menetbe” . A 18–55 év közötti lelkészekre is vonatkozott a lejelentkezési kötelezettség, de miután ezt megtették, az általá-

nos gyakorlat szerint még a lelkészek többségét még a lakóhelyükön hazaküldték,

mondván, papokra nincs szükség. Így küldték vissza Forgon Pált Viskre,41 Zimányi

József missziós lelkészt pedig Beregszászról42 fordították vissza.

36 MREZSL 2.a., Menekült lelkészek, lelkészek jelentkezési iratai, 49. Kiss István tiszaújlaki lelkész menekültsegély kérelme az Egyetemes Konventhez, Bp., 1944. okt. 21.

37 TtREL I.1.c. 465. Asszonyi István forgolányi lelkész 1945. január 23-án kelt jelentése Tiszántúl püspökének.

38 DREL I.1.b. Ügyviteli iratok, 1945, 492. Lajos Mihály 1945. január 2-án, Győrben kelt levele Győry Elemér dunántúli püspöknek menekültsegély ügyében.

39 Horkay: i.m., 136.

40 Romsics Ignác: Nemzet, nemzetiség és ál am Kelet-Közép- és Délkelet-Európában a 19. és 20. szá-

zadban, Budapest, Napvilág, 1998, 300.

41 Forgon: i.m., 21.

42 Hargita: i.m., 64.

184

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

Nem így járt néhány lelkész, akik a szolyvai gyűjtőtáborból – mint a halál

torkából – szabadultak meg. Így vallott erről Asszonyi István forgolányi lelkész:

„November 18-án községünk és környékünk többi férfiaival együtt eleget tettem jelentkezési kötelezettségemnek és a tiszaújlaki városparancsnok utasítására a szomorú menettel Szolyvára mentem. Velem együtt jöttek Czirók Béla fertősalmási, Zsurky József nagypaládi, Herczegh Kálmán uszkai, Orgoványi György tiszakeresztúri, Kiss László várii ref. lelkipásztorok, valamint Árvai Dezső tiszaújlaki plébános és Tóth József sárosoroszii r. kat. káplán. A tiszaújlaki városparancsnok működési terüle-tén csak g-kat. lelkészek maradtak itthon. December 1-én Petrov altábornagy, a

2. ukrán hadsereg parancsnoka tett látogatást az internáló táborban és társaim megbízásából előtte orosz nyelvű memorandumot olvastam fel, ismertetvén azt a körül-ményt, hogy környékünk teljesen lelkipásztorok nélkül maradt, míg a többi körzetek parancsnokai a lelkipásztorokat otthon hagyták. Az ő rendeletére dec. 5-én este a táborparancsnok nyolcunkat szabadon bocsájtott. Ez idő óta itthon vagyok, egész-ségem azonban Szolyván maradt, de ugyanezt tudom kiszabadult társaimról és az

azóta hazakerült atyámfiairól is.” 43

Dr. Bartha Tibor munkácsi hitoktatónak és internátusi igazgatónak, későbbi

debreceni püspöknek, az utolsó pil anatban sikerült megmenekülnie a szambori

gyűjtőhelyről.44 Bartha Tibort a táborparancsnok a doktori címe miatt orvosnak

nézte, és emiatt nem akarta szabadon engedni. Kovács József munkácsi lelkész

csak nagy nehézségek árán tudta igazolni szolgatársa lelkész voltát. Zimányi József

visszaemlékezésében Bartha Tibor lágerből való szabadulását összemosta Asszo-

nyi Istvánék szolyvai szabadulásával.45

A sztálini egyházellenes politika erőterében

1945. június 29-én a Szovjetunió és a Csehszlovák Köztársaság Moszkvában

egyezményt írt alá a kárpátaljai terület Szovjetunióhoz csatolásáról. Az egyez-

ményt október 22-én csehszlovák, október 27-én szovjet részről ratifikálták.46

Papp Géza ungtarnóci lelkész Révész püspöknek írt levelében pontosan kö-

rülírja az 1945-ös átmeneti időszak hangulatát: „Ebben az új ál am alakulatban

semmi kilátás nincs arra, hogy a lelkészek csak valamelyes segítségben is részesüljenek. Csupán mint megtűrt valakik nézhetjük bizonytalan jövendőnket… Az itteni

törvények még nem kezdték ki ugyan az egyházakat, de módot adnak minden egyes

43 TtREL I.1.c. 465. Asszonyi István forgolányi lelkész 1945. január 23-án kelt jelentése Tiszántúl püspökének.

44 Forgon: i.m., 21.

45 Hargita, i.m., 253.

46 Fedinec Csil a: Az 1944–1945. tanév a kárpátaljai iskolákban, Acta Hungarica, 4–5. évfolyam (1993-1994), 135.

185

Fodor Gusztáv

községi elöljáróságnak arra, hogy pl. elvegye az egyházi lelkészi földeket… Minden tekintetben máról-holnapra élünk, úgy az egyház, mint a lelkész.” 47

Az átvonuló hadseregek konfiskálásai miatt a településekről teljesen eltűntek

a lovak, az ökrök és a szekerek. A lelkészek a gyülekezeteik között nagyobb részt

gyalog közlekedtek. Megszűnt a lelkészek számára korábban folyósított ál am-

segély. A gyülekezetek teljes vagyonfosztása és a tagok általános elszegényedése

nagyon megpróbálta a gyülekezetek teherviselését. Azonnal elkezdődött a val á-

si közösségek tevékenységeinek a korlátozása. Az 1944/1945-ös tanév a terület

magyar lakosságától elvette a lehetőséget, hogy anyanyelvű középiskolában foly-

tathassa a tanulmányait, melynek elvégzése elengedhetetlenül szükséges volt a

továbbtanuláshoz.48

1945 áprilisában került sor az iskolák ál amosítására. Az Ungváron április

20-án kiadott 58.sz. dekrétum többek között kimondta:

- az ifjúság nevelése és oktatása Kárpátontúli Ukrajnában ál ami feladat, a végre-

hajtó hatalom a Néptanács közoktatási megbízottjának kezében összpontosul /1 .§./;

- minden tanintézet ál ami, a teológusképzők kivételével /2. §./;

- minden pedagógus ál ami alkalmazott /3. §./;

- minden tanintézetet ál ami költségvetésből finanszíroznak a volt egyházi is-

kolák kivételével, melyek községi, illetve városi kezelésbe kerülnek /6. §./.49

A szolgálati helyükön maradt tanítók csupán kántori teendőket végezhettek.

A szünetelő iskolák mellett heti egy órában volt szabad végezni a hitoktatást, a hi-

ányokat a vasárnapi iskolák pótolták.50 Megjelent a postai cenzúra, a feltorlódott

és eltűnt küldemények miatt pedig a postai kapcsolattartás lelassult. 1945. május

11-én, Tiszaszalkán Révész püspök kétszeri kérésére a Magyarországon maradt

beregi gyülekezetek51 a „jelen idők történeti kényszerűsége folytán” megalakították az ideiglenes Csonka-beregi Egyházmegyét az 1938 előtti mintára.52 Az 1945. jú-

nius 15-én, Szatmáron tartott gyűlésen Máramarossziget, Hosszúmező, Halmi,

Túrterebes, Kisbábony, Tamásváralja, Nagytarna, Dabolc és Nagybocskó egyház-

községeinek lelkészei kimondták az Ugocsa megyétől való elszakadásukat és a

nagybányaihoz való visszatérést az 1940. június 30-iki ál apot szerint.

Az eddig legnagyobb történelmi sorscsapás alatt a kárpátaljai reformátusság

lelki élete megújult. Megnőtt az istentiszteletek és a bibliakörök látogatottsága.

47 TtREL I.1.c. 470. Papp Géza ungtarnóci lelkész kérelme Révész Imre püspökhöz, 1945. júl. 25.

48 Fedinec: i.m., 141.

49 Fedinec: i.m., 139.

50 TtREL I.1.c. 470. Papp Géza ungtarnóci lelkész kérelme Révész Imre püspökhöz, 1945. júl. 25.

51 Nagylónya, Tákos, Jánd, Ugornya-gergelyi, Csaroda, Tiszavid, Barabás, Vámosatya, Nagylónya, Kislónya, Tiszaszalka, Hetefehércse, Tivadar, Gulács, Mátyus, Tiszaadony, Tarpa, Tiszakerecseny, Vásárosnamény.

52 TtREL I.1.c. 469. Jegyzőkönyv a Csonka-beregi egyházmegye megalakulásáról, Tiszaszalka, 1945.

máj. 11.

186

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

Lajos Sándor espereshelyettes szerint: „Mindennap termékeny talajra hull az Ige

könnyes vetés után.” 53 Asszonyi István forgolányi lelkész az 1945-ös ál apotot írja le: „A gyülekezetek teherbíró képessége majdnem a nul án mozog, mert el enszol-gáltatás nélkül veszik át híveink terményeit, ál atait. Mégsem csüggedek, nem két-ségeskedem, Istentől jött mindez, Ő tudja mikor lesz elég a próbából, Ő megtalálja az útját annak, hogy hívei és pásztorai éhen ne vesszenek.” 54

Az 1946-os letartóztatási hullám

1946. január 22-én a Szovjetunió Legfelsőbb Tanácsának Elnöksége rendeletet

hozott a Kárpátontúli terület megalakításáról az Ukrán Szovjet Szocialista Köz-

társaság (röviden: Ukrán SZSZK) kötelékében. Január 24-től az Ukrán SZSZK

Legfelsőbb Tanácsa Elnökségének rendelete értelmében a Kárpátontúli területen

az Ukrán SZSZK törvényei léptek életbe.55 1946-tól Kárpátalja területén is – a 25

éves szovjet tapasztalatok alapján – elkezdődött a kolhozosítás, mely megfosztot-

ta a több generáció alatt összegyűjtött vagyonától az amúgy is jelentős mértékben

elszegényedett magyar lakosságot.56

Sztálin egy ideológiailag egységes társadalmat akart megteremteni, mely-

be nem illett bele az egyház. Célja az egyház lassú elpusztítása volt. A magyar

nemzet református szolgálattevői a szovjet nép ellenségeinek lettek nyilvánítva.

1946-ban elindult a református lelkészek letartóztatása, melyet minden esetben

megelőzött a lelkészekről való adatgyűjtés az Ukrán SZSZK Ál ambiztonsági Hi-

vatala57 kárpátaljai nyomozó részlege által. 1946-ban az Ukrán SZSZK Ál am-

biztonsági Hivatala Gönczy Pál, Balogh Sándor, Narancsik Imre és Csok József

lelkészeket tartóztatta le, és ítélte el koncepciós perben. Az ál ambiztonsági iratok alapján az alábbi összefoglalást adhatjuk letartóztatásukról, ítéletükről, további

sorsukról és rehabilitálásukról:

• Gönczy Pál nagydobronyi lelkészt 1946. július 30-án, 45 évesen tartóztatták

le. Büntetése: 8 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás.

53 TtREL I.1.c. 470. Lajos Sándor esperes jelentése különböző megyei ügyekről, Fancsika, 1945. jún. 3.

54 TtREL I.1.c. 465. Asszonyi István forgolányi lelkész 1945. január 23-án kelt jelentése Tiszántúl püspökének.

55 Fedinec, i.m., 135.

56 Kosztyó Gyula: Kárpátalja szovjetizálásának hatása a magyar kisebbség identitására (1944–1953), in Fedinec Csil a–Szoták Szilvia (szerk.): Változó világ, változó közösségek a Kárpát-medencében, Budapest, Balassi Intézet Márton Áron Szakkollégium, 2013, 88.; Orbán Marianna: A Kárpátaljai Református Egyház története 1944–1949 között, Történeti Tanulmányok, a Debreceni Egyetem Történelmi Intézetének kiadványa, XVI. évfolyam (2008), 303–317.

57 УМГБУ УССР – Управпение Министерствa Государственной Безопасности Украи́нской

Сове́тской Социалисти́ческой Респу́блики

187

Fodor Gusztáv

Elítélve az USZSZK BTK 1 r. 54.§.4.c., 54.§.10.c., az USZSZK BTK 54.§.11.c. és az

USZSZK BTK 29.§. a., b., c. alapján. Rehabilitálva 1992-ben.58

• Balogh Sándor eszenyi lelkészt 1946. október 18-án, 55 évesen tartóztatták

le. Büntetése: 5 év javító-nevelő munkatábor, vagyonelkobzás. Elítélve az USZSZK

BTK 2.r. 54.§.4.c., 54.§.10.c., és az USZSZK BTK 29.§. a., b., c., alapján. 1948. feb-ruár 25-én az uráli Jekatyerinburgi terület Csez község lágerében meghalt. Reha-

bilitálva 1991-ben.59

• Narancsik Imre nagymuzsalyi lelkészt 1946. november 28-án, 42 évesen tar-

tóztatták le. Büntetése: 8 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyon-

elkobzás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.4.c., 54.§.10.c., és az USZSZK BTK

29.§. a., b., c., alapján. 1948-ban Irkutszk egyik lágerében meghalt. Rehabilitálva

1993-ban.60

• Csok József kisbégányi lelkészt 1946. december 11-én, 50 évesen tartóztatták

le. Büntetése: 4 év javító-nevelő munkatábor, 3 év jogvesztés és vagyonelkobzás.

Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.10.c., és az USZSZK BTK 29.§. a., b., c., alapján.

Rehabilitálva 1992-ben.61

Az 1947-es letartóztatási hullám és a Sztálinnak

címzett hitvallás

Az Ukrán SZSZK Ál ambiztonsági Hivatala 1947-ben Zimányi Józsefet és Horkay

Barnabás lelkészeket tartóztatta le és ítélte el koncepciós perben. Az ál ambizton-

sági iratok alapján az alábbi összefoglalást adhatjuk letartóztatásukról, ítéletükről, további sorsukról és rehabilitálásukról:

• Zimányi József rafajnaújfalui lelkészt 1947. október 15-én, 30 évesen tartóz-

tatták le. Büntetése: 7 év javító-nevelő munkatábor. Elítélve az USZSZK BTK 2.r.

54.§.10. c., és az USZSZK BTK 109.§. alapján. Rehabilitálva 1989-ben.62

• Horkay Barnabás nagyszőlősi lelkészt letartóztatva 1947. október 15-én,

39 évesen tartóztatták le. Büntetése: 7 év javító-nevelő munkatábor. Elítélve az

USZSZK BTK 2.r. 54.§.10. c., és az USZSZK BTK 109.§. és 196. §. alapján. Reha-

bilitálva 1989-ben.

58 Ukrajna Ál ambiztonsági Hivatalának Ungvári Archívuma (továbbiakban: UÁHUA), F.P. 2258., op. 1., od. zb. 2170, Delo 823. Gönczy Pál peranyaga.

59 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 3514, Delo 979. Balogh Sándor peranyaga.

60 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 3292, Delo 1063. Narancsik Imre peranyaga.

61 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1.,od. zb. 3292, Delo 1063. Csok József peranyaga.

62 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 5983, Delo C-2274. Zimányi József és Horkay Barnabás peranyaga egy dossziéban.

188

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

1947 márciusában egy Baráti Körös63 megbeszélésen többen a jelenlévő lelké-

szek közül felvetették, hogy magánbeszélgetéseikben ugyan többször bírálják az

ateista szovjetrendszert, de még egyszer sem tettek szóban bizonyságot a rendszer

képviselőinek. A megbeszélésen Horkay Barnát és Zimányi Józsefet bízták meg,

hogy adjanak hangot a prófétai bizonyságtételnek. Kezdetben szó sem volt levél-

írásról, kizárólag csak szóbeli bizonyságtételről. Ők ketten akkor néhány mondat-

ban elmondták a többieknek a bizonyságtétel tartalmát, amelyet a többi lelkész

elfogadott, és ezzel a Baráti Kör teljes egyetértésben elindította a protestálást.

Véleményem szerint emiatt erre a levélre az egész Baráti Kör leveleként kell

tekintenünk, sőt még ennél is tovább menve, ez a levél egyházjogi szempontból az

egész Kárpátaljai Református Egyház levele volt. Ezt az állításomat azzal a ténnyel

támasztom alá, hogy a bizonyságtévő szándék megszületésekor (1947 februárjá-

ban és márciusában) még a két baráti körös lelkész volt az egyház törvényesen

és fölényes aránnyal (82 szavazatból 80) megválasztott vezetője: Györke István

(Beregújfalu) püspök és Pázsit József (Munkács) főjegyző személyében.64

Zimányi József és Horkay Barnabás a megál apodás szerint Gecséből gyalog

indultak el az Ál ambiztonsági Hivatal beregszászi irodájába. A néhány kilomé-

teres utat végig imádkozva tették meg, a beregszászi ál ambiztonsági irodában

egy őrnagy fogadta őket. Zimányiék elmondták, hogy nem szektások, hanem re-

formátus lelkészek, és Moszkvába szeretnének felmenni, és Sztálinnal szeretné-

nek beszélni. Az őrnagy meghallgatta majd megkérte őket, hogy előbb írják le

a mondanivalójukat. Akkor született meg a hitval ásuk első leírt változata: „Ha-

talmas Sztálin! Isten a német fasizmust sok orosz és más nép fiainak vérével törte le. Te a győzelem dicsőségét is magadnak tulajdonítottad. Mindenben Isten helyére helyezted magad. Hatalmas búzamezők mel ett nagy táblákon hirdette a dicsekvő

felírás: Isten nélkül és imádság nélkül, de műtrágyával és traktorral! Ezért az Úr meg fog alázni, mint Nabukodonozort. Saját fiaid fognak megvetni téged. Amíg időd 63 Orbán Marianna: Ébredési mozgalom a Kárpátaljai Református Egyházban (1936–1947), Acta Academiae Beregsasiensis, XXVIII. évfolyam, 2009/2, 239–240. Orbán Marianna kutatásai alapján a Baráti Kör egy belmissziói mozgalom volt, mely mozgatórugója Szabó Béla huszti lelkész lett. Ő két lelkésztársával, Tóth Kálmánnal és Simon Zsigmonddal alapította ezt a baráti közössé-

get, ami kezdetben a belmisszióban érintett lelkészeket fogta össze. A közösség a Napkeleti vagy Keleti Baráti Kör nevet viselte, ami 1936 őszén alakult meg a református egyház keretein belül, Huszton. Célja az öntudatos református nevelés volt. A kör tagjai minden hónap első szerdáján gyűltek össze, mindig más-más helyen, hogy Isten Igéjét tanulmányozzák. Csatlakoztak a mozga-lomhoz lelkipásztorok, lelkészfeleségek, tanítók, tanítónők, gyülekezeti tagok, akik lényegében a belmisszió feladatát vál alták fel: részt vettek asszony- és leánykörök, ifjúsági egyesületek szervezésében, betegeket látogattak. Jövedelmükből tizedet adtak, amelyből segítették a szegényeket, a betegeket, a rászorulókat, és a külmissziót támogatták. A tagok nem politizáltak, nem folytattak semmilyen ál amellenes tevékenységet, működésük kizárólag a lelki élet egyházon belüli megúju-lását irányozta elő.

64 Kárpátontúli Területi Ál ami Levéltár (továbbiakban: KTÁL), Fond 1490, op. 1/18.; Szavazatbontási jegyzőkönyv a Kárpátaljai Református Egyház 1947-es püspökválasztásról, 4, 1947. február 12.

189

Fodor Gusztáv

van, szál j magadba, adj dicsőséget a felséges Istennek! Ez népednek is a javára lesz.

A gőgös Belsazár egy éjszaka birodalmával együtt elveszett. Zimányi József és

Horkay Barna” 65 Az őrnagy átvette a beadványt, és megkérte őket, hogy menjenek fel Ungvárra Agafonov val ásügyi meghatalmazotthoz és mondják el neki is a leírtak tartalmát. Az őrnagy nem tartotta veszélyesnek a két lelkészt és a mondaniva-

lójukat sem, mivel nem tartóztatta azonnal le őket. Másnap, 1947. március 27-én

Horkay Barna, Zimányi József és Simon Zsigmond lelkészek Ungvárra utaztak, és

találkoztak Agafonovval, aki leíratta velük a mondanivalójukat. Ez a legteljesebb

hitval ás került be az 1947-ben letartóztatott lelkészek peranyagába:

„Sztálin Marsal nak és Tanácsadóinak, Moszkva

Hatalmas Sztálin!

Isten téged a föld legnagyobb Birodalmának fejévé tett. Uralkodásod alatt az orosz Birodalom olyan hatalmat nyert, mint azelőtt soha. A legutóbbi háborúban meg-mentett Téged és országunkat a hitlerizmus borzalmaitól, győzelmet adott hadse-

regünknek. Mindenekért nem Istennek adtad a dicsőséget, hanem önmagadnak és

embereknek. Isten pedig kijelentette Igéjében: »Én vagyok az úr, ez a nevem és dicső-

ségemet másnak nem adom, sem dicséretemet, a bálványoknak«. (Ézsaiás 42:8). Pa-

rancsot kaptunk Istentől arra, hogy Téged szeretettel, de komolyan figyelmeztessünk Isten közeli büntetésére, amel yel sújtani fogja Birodalmunkat, ha annak vezetői és népe meg nem alázkodnak Isten előtt és vissza nem térnek hozzá. Súlyos csapások

következnek Birodalmunkra. Ezekről csak Veled beszélhetünk.

Mivel Istent szeretjük, Tégedet is, Birodalmunkat is szeretjük, épen ezért teszünk eleget Isten e nehéz parancsának, hogy meghal jad az Isten intését és engedhess annak, hogy Isten a Birodalmunk el en tervezett büntetést ne hajtsa végre. Birodalmunk Vezetésed alatt egész világ előtt megtagadta az Urat. Néhány példát említünk ennek bizonyítására.

1. Az iskolákban tilos az imádkozás, Isten nevének dicsérése, sőt azt kell taníta-ni, hogy nincs Isten. Pedig tudjuk, hogy az egyiptomi Fáraó seregével együtt a tengerbe veszett, országát tíz csapás sújtotta, mert büszkén így szólt: »Kicsoda, az Úr, hogy szavára hal gassak?« (II. Mózes 5:2)

2. Birodalmunkban az Isten-el enes propaganda: Isten tagadása és csúfolása tel-

jesen szabad, Isten Igéjének hirdetése erősen korlátozott. Jó termés esetén a búzaföl-deken táblák ál nak ilyen felírással: Isten nélkül és imádság nélkül, de műtrágyával és traktorral! – Az úr pedig kijelentette 2. Zsoltárban, hogy megcsúfolja és megbün-teti azokat, akik Isten el en és Krisztus el en támadnak.

65 Közli Horkay: i.m., 117.

190

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

3. Noha Isten segítette győzelemre seregünket a legutóbbi háborúban, a dicsősé-

get Önmagadnak és emberi erőnek tulajdonítottad, sőt a sokat szenvedett nyugati

országrészek újjáépítését is Isten nélkül és emberi erővel akarjátok végbevinni. Pedig Isten kijelentette: »Átkozott az a férfi, aki emberekben bízik és testbe helyezi erejét, az Úrtól pedig eltávozott az ő szíve. Áldott az a férfi, aki az úrban bízik, és akinek birodalma az Úr!« (Jeremiás 17: 5, 7)

Tudjuk, hogy Téged a névleges keresztyének rossz példája fordított el Istentől,

azért volt Isten hosszútűrő Irántad. Most azonban engedelmeskedjél Isten megtérés-re hívó parancsának. Mert a világtörténelem a Bibliával egyezően biztosítja, hogy az Isten szavára megtérő: Bűneit megbánó és elhagyó Ninive és királya megmenekült Isten bejelentett büntetésétől (Jónás 3. rész), az engedetlen Belsazár pedig világbi-rodalmával együtt elveszett. (Dániel 5. rész). Szívünkből kívánjuk, hogy életed ez utáni éveiben Isten akarata szerint és az ő dicsőségére élhess és vezessed Birodalmunkat, hogy ez a föld legboldogabb országa legyen. Földi életed után pedig az Úr Jézus Krisztus által részese légy a mennyei üdvösségnek.

Alattvalói szeretettel és tisztelettel:

Ungvár, 1947. március 29.

Horkay Barna, Simon Zsigmond, Zimányi József református lelkipásztorok.” 66

A megbízott érdekesnek ítélte az elhangzottakat, de elengedte a lelkészeket.

A lelkészek csodálkoztak, hogy ilyen könnyen kiszabadultak az „oroszlánok vermé-

ből” . Véleményem szerint a lelkészek letartóztatásának a valódi oka nem a Sztálinnak írt levél volt, hanem az esperesek számára csúfos vereséggel véget ért püspökválasztás.67 Bary Gyula beregi esperes tartva a később következő esperesi választások ered-ményeitől 1947. március 27-én esperes társaival (Gencsy Béla ungi és Lajos Sándor

máramaros-ugocsai esperesekkel), Baráti Kör ellenes körlevelet adott ki, mel yel egy időben egyházi és ál ami hadjáratot indított a Baráti Kör lelkészei ellen. Az 1947.

április 15-re összehívott beregszászi lelkészértekezleten Bary már úgy mutatkozott

be, mint az Egyházügyi Hivatal által kinevezett „területi megbízott” , mely az új szov-jetrendszerben a püspöki cím megfelelője volt. Ezt a címet az 1949 decemberében

bekövetkezett lebetegedéséig hordozta, melyben Gencsy Béla váltotta. Az 1947. áp-

rilis 15-i időpontot tekinthetjük a több száz éves ősi református jogrend megszűné-

sének, melyet a Kárpátaljai Református Egyház 1991. április 4-én állított helyre az új, törvényesen megválasztott egyházi vezetőség által megtartott első zsinati ülésen.68

66 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 2258. A Baráti Kör lelkészeinek peranyagai.

67 KTÁL, Fond 1490, op. 1/18.; Szavazatbontási jegyzőkönyv a Kárpátaljai Református Egyház 1947-es püspökválasztásról, 4, 1947. február 12.

68 Fodor Gusztáv: A Sztálinnak írt levél naivitás, vagy prófétai szó? I., Küldetés, XXIV. évfolyam, 2016. január, 7.; Fodor Gusztáv: A Sztálinnak írt levél naivitás, vagy prófétai szó? II., Küldetés, 191

Fodor Gusztáv

Véleményem szerint a Sztálin képviselőinek leírt hitval ást az Egyház prófétai

tiszte felől szabad csak értelmeznünk. Így a Sztálinnak leírt bátor val ástétel a Bará-

ti Kört és a Kárpátaljai Református Egyházat prófétai magasságokba emeli, amely

példaadó és példamutató lehet egyházunk mindenkori szolgálattevői és tagjai szá-

mára. A próféta mindig a legnagyobb sötétségben szól, a legnagyobb sötétségben

magát a teremtő Istent képviseli, annak a nevében szól. Amikor szól, akkor mindig

az életét teszi kockára az igazságért, mások megmeneküléséért. Kárpátalján akkor

és ott erre a prófétai szolgálatra Isten a református lelkészeket választotta ki, akik hite világított az ateista és irgalom nélküli szovjet társadalom sötétségében.

Az 1948-as letartóztatási hullám69

Az Ukrán SZSZK Ál ambiztonsági Hivatala 1948-ban Simon Zsigmond lelkészt

és Fekete Gyula misszionáriust tartóztatta le, és ítélte el koncepciós perben. Az

ál ambiztonsági iratok alapján az alábbi összefoglalást adhatjuk letartóztatásukról, ítéletükről, további sorsukról és rehabilitálásukról:

• Simon Zsigmond asztélyi lelkészt 1948. június 28-án, 54 évesen tartóztatták

le. Büntetése: 25. év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás.

Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.10.c., az USZSZK BTK 54.§.11.c., 54.§.2. és az

USZSZK BTK 29.§. a., b., c., alapján. Rehabilitálva 1991-ben.

• Fekete Gyula csetfalvai misszionáriust 1948. augusztus 16-án, 43 évesen tartóztatták le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.10.c., az USZSZK BTK 54.§.11.c.,

54.§.2. és az USZSZK BTK 29.§. a., b., c., alapján. Rehabilitálva 1991-ben.

Az 1949-es letartóztatási hullám70

Az Ukrán SZSZK Ál ambiztonsági Hivatala 1949-ben Kovács Zoltán, Pázsit Jó-

zsef, Asszonyi István, Gulácsi Lajos, Huszti Béla, Györke István és Zsurki József

lelkészeket tartóztatta le és ítélte el koncepciós perben. Az ál ambiztonsági iratok alapján az alábbi összefoglalást adhatjuk letartóztatásukról, ítéletükről, további

sorsukról és rehabilitálásukról:

XXIV. évfolyam, 2016. február, 9.

69 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 770, Delo 1970. Simon Zsigmond és Fekete Gyula peranyaga egy dossziéban.

70 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 248, Delo 2258, (I.–II.–III. dosszié). Kovács Zoltán, Pázsit Jó-

zsef, Asszonyi István, Gulácsy Lajos, Huszti Béla és Györke István Baráti Körös lelkészek pere egy jogi egységként volt kezelve, peranyagaik 3 dossziéban találhatóak.

192

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

• Kovács Zoltán tiszaújlaki lelkészt 1949. március 19-én, 42 évesen tartóztat-

ták le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkob-

zás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.4.c., 54.§.10.c. és az USZSZK BTK 54.§.11.

c., alapján. Rehabilitálva 1991-ben.

• Pázsit József munkácsi lelkészt 1949. március 20-án, 35 évesen tartóztatták

le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás.

Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.10.c. és az USZSZK BTK 54.§.11.c. alapján. Re-

habilitálva 1991-ben.

• Asszonyi István forgolányi lelkészt 1949. március 20-án, 40 évesen. Bünte-

tése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás. Elítélve

az USZSZK BTK 2.r. 54.§.4.c., 54.§.10.c. és az USZSZK BTK 54.§.11. c., alapján.

Rehabilitálva 1991-ben.

• Gulácsy Lajos munkácsi kisegítő lelkészt 1949. március 20-án, 24 évesen

tartóztatták le. Büntetése: 10 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és va-

gyonelkobzás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.10.c. és az USZSZK BTK 54.§.11.

c. alapján. Rehabilitálva 1991-ben.

• Huszti Béla kígyósi lelkészt 1949. március 25-én, 54 évesen tartóztatták le.

Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás.

Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.4.c., 54.§.10.c. és az USZSZK BTK 54.§.11. c.,

alapján. Rehabilitálva 1991-ben.

• Györke István beregújfalui lelkészt 1949. március 25-én, 53 évesen tartóztat-

ták le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkob-

zás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.4.c., 54.§.10.c. és az USZSZK BTK 54.§.11.

c., alapján. Rehabilitálva 1991-ben.

• Zsurki József nagypaládi lelkészt 1949. november 26-án, 48 évesen tartóztat-

ták le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkob-

zás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r., 54.§.4.c., 54.§.10.c., az USZSZK BTK 54.§.2.c.,

USZSZK BTK 29.§. a., b., c., alapján. Rehabilitálva 1992-ben.71

Az 1950. év eseményei:

letartóztatások és a szovjet békekorszak hajnala

Bary Gyula 1949. decemberi halálával a Kárpátontúli Egyetemes Református Egy-

ház főesperesi tisztségét az Egyházügyi Hivatal felhatalmazásával Gencsy Béla,

szürtei lelkész 1950. január 1-jével vette át, mely tisztséget 1978-ig viselt. 1949. december 23-án kiadta első körlevelét, melyben bejelentette az egyházkerület élén tör-

tént személyi változásokat és az 1949 végéig fennálló egyházmegyék megszűnését,

Illés István volt beregi esperes és Lajos Sándor volt máramaros-ugocsai esperesek

71 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 2272, Delo 2542. Zsurki József peranyaga.

193

Fodor Gusztáv

igazoló aláírásával. Az új „területi esperesség” központi címe: Ungvár, Lenin tér. 5.

lett, az éves kerületi járulék összege pedig fejenként 1 rubel.72

Gencsy Béla 1950. június 2-án küldte ki első körlevelét a béke védelmében,

melyben a „Kárpátontúli ref. egyház vezetője, a református papság és hívők nevében a legnagyobb készséggel kinyilatkoztatja, hogy csatlakozik a Béke Hívei Világkong-resszus ál andó Bizottsága stockholmi ülésszakának határozatához, mely kimondja

az atomfegyver betiltását és ama kormány háborús bűnösség nyilvánítását, amely

elsőnek alkalmazza az atomfegyvert, bármely ország el en. Kárpátontúli reformá-

tusság felemeli a szavát a béke védelmében és minden erejével a béke megőrzése és fennmaradása érdekében munkálkodik.” 73 Gencsy körlevelét kötelező volt minden szószékről felolvasni, mely eseménnyel a Kárpátaljai Református Egyház életében

beköszöntött a „béke korszak” .

Az Ukrán SZSZK Ál ambiztonsági Hivatala 1950-ben Vass József, Tárczy Dá-

niel és Szutor Jenő lelkészeket tartóztatta le és ítélte el koncepciós perben. Az ál-lambiztonsági iratok alapján az alábbi összefoglalást adhatjuk letartóztatásukról,

ítéletükről, további sorsukról és rehabilitálásukról:

• Vass József técsői lelkészt 1950. január 7-én, 40 évesen tartóztatták le. Bün-

tetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás. Elítélve

az USZSZK BTK 2.r., 54.§.4.c., 54.§.10.c., az USZSZK BTK 54.§.2.c., USZSZK BT

29.§. a., b., c., alapján. Rehabilitálva 1992-ben.74

• Tárczy Dániel kisdobronyi lelkészt 1950. október 16-án, 49 évesen tartóztat-

ták le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkob-

zás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r., 54.§.10.c., az USZSZK BTK 54.§.13.c., USZSZK

BTK 29.§. a., b., c., alapján. Rehabilitálva 1992-ben.75

• Szutor Jenő beregszászi lelkészt 1950. december 8-án, 60 évesen tartóztatták

le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és vagyonelkobzás.

Elítélve az USZSZK BTK 2.r., 54.§.10.c., az USZSZK BTK 54.§.4.c., USZSZK BTK

29.§. a., b., c., alapján. 1951. augusztus 29-én az OZERLAG egyikében meghalt.

Rehabilitálva 1972. augusztus 24-én.76

Az utolsó letartóztatás 1951-ben

Ukrán SZSZK Ál ambiztonsági Hivatala 1951-ben Forgon Pál lelkészt tartóztatta

le és ítélte el koncepciós perben. A viski lelkészt 38 évesen, 1951. december 13-án

72 Kárpátaljai Református Egyházkerület Levéltára (továbbiakban: KREKL), 10.c., 1949. december 23.

Gencsy Béla 1949. december 23-án kelt első főesperesi körlevele, 1–2.

73 KREKL, 10.c., 1950. június 18. - Gencsy Béla 1950. június 2-án kelt 68/1950 sorszámú körlevele.

74 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 456, Delo 2582. Vass József peranyaga.

75 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 2401, Delo 2857. Tárczy Dániel peranyaga.

76 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 5636, Delo 2900. Szutor Jenő peranyaga.

194

Kárpátalja szovjetizálásának hatásai...

tartóztatták le. Büntetése: 25 év javító-nevelő munkatábor, 5 év jogvesztés és va-

gyonelkobzás. Elítélve az USZSZK BTK 2.r. 54.§.4.c., és az USZSZK BTK 54.§.10.

alapján. Rehabilitálva 1989-ben.77

Összegzés

A Kárpátaljai Református Egyház életében a legsúlyosabb veszteségek korszaka a

szovjetizálás első évtizede volt 1944–1953 között. 1944 őszén a vörös terror rém-

ségei elől elmenekült az egyházat kormányzó elit világi része, a felekezeti iskolák

tanári karának nagy része és a száz fős lelkészi kar egynegyede. 1944 novembe-

rében – külön kárpátaljai forgatókönyv alapján – elkezdődött a helyi magyar és

német lakosság deportálása (málenkij robot), mely következtében 15 ezer mun-

kaképes református egyháztag került munkatáborokba. Egyháztörténeti katak-

lizmaként értelmezhető a helyi református magyarság megtörése és elpusztítása,

majd a kolhozosítás egésze.

Ez idő alatt az egyházat a szovjet ál amhatalom minden vagyonától megfosz-

totta: ál amosították a felekezeti iskoláit, parókiáit, templomait, teljes földvagyo-nát. A harcos ateista ál amhatalom a helyi reformátusságot idegen testként kezel-

te. 1950-re a Református Egyház több száz éves jogrendjét felváltották a szovjet

egyházügyi törvények. 1953-ra megtörtént az egyházközségek szovjet egyházügyi

törvények szerinti „regisztrálása” , mely lépéssel jogilag rendeződött a Kárpátaljai Református Egyház addig bizonytalan kapcsolata az ál amhatalommal.

1946–1951 között Ukrajna Ál ambiztonsági Hivatala 19 lelkészt tartóztatott

le, koncepciós perekben ítélve őket el 4-25 év javító-nevelő munkatáborokban le-

töltendő szabadságvesztésre és teljes vagyonfosztásra. A letartóztatott lelkészek

közül hárman meghaltak a GULAG táboraiban. Mártírrá lett lelkészeink példája

és áldozata megerősíti az Egyház üzenetét: az Úr Jézusba vetett hit egy olyan drága

kiváltság, amelyért nemcsak élni, hanem meghalni is érdemes. Az üldöztetések és

Sztálin egyházpusztító szándéka ellenére a mai élő és szolgáló kárpátaljai refor-

mátus gyülekezetek is bizonyságai a megtartó Isten hatalmának és kegyelmének.

77 UÁHUA, F.P. 2258., op. 1., od. zb. 963, Delo 3144. Forgon Pál peranyaga.

195

Fodor Gusztáv

Irodalomjegyzék

Botlik József: Kárpátalja mint Zakarpatszká-Ukrajna autonóm szovjet tagköztársaság

(1944. november 27.–1946. január 22.) I., Valóság, XLVI. évfolyam, 2003/10, 56–78.

Fedinec Csil a: Az 1944–1945. tanév a kárpátaljai iskolákban, Acta Hungarica, 4–5. évfolyam (1993-1994), 135–142.

Fodor Gusztáv: A Sztálinnak írt levél naivitás, vagy prófétai szó? I., Küldetés, XXIV. évfolyam, 2016. január, 7.

Fodor Gusztáv: A Sztálinnak írt levél naivitás, vagy prófétai szó? II., Küldetés, XXIV. évfolyam, 2016. február, 9.

Gortvay Erzsébet (szerk.): Jó pásztor volt. Gecse Endre mártír tiszteletes emlékezete. Em-lékkönyv, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2003

Gulácsy Lajos: A Kárpátaljai Református Egyház, Evangéliumi Hírnök, 2003. május, 5.

Hargita Árpád (szerk.): Tűzoszlopoddal jéghegyek között. Zimányi József életútja. Budapest, Fundamentum Alapítvány, 1995.

Horkay Barna: A Keleti Baráti Kör. Képek a kárpátaljai ébredésből, [h.n.], Kom Over En Help Alapítvány, 1998.

Kosztyó Gyula: Kárpátalja szovjetizálásának hatása a magyar kisebbség identitására

(1944–1953), in Fedinec Csil a–Szoták Szilvia (szerk.): Változó világ, változó közös-ségek a Kárpát-medencében, Budapest, Balassi Intézet Márton Áron Szakkollégium, 2013, 78–88.

Kvarda József (főszerk.): A (cseh)szlovákiai magyarok lexikona. Csehszlovákia megalakulásától napjainkig, Bratislava, SPN, 2014, elérhető az interneten: http://adatbank.sk/

lexikonok/a-csehszlovakiai-magyarok-lexikona-1918-tol/, 2017. február 13.

Oficinszkij, Román: A 4. Ukrán Front és az ellenfelek, in Fedinec Csil a–Vehes Mikola (szerk.): Kárpátalja 1919-2009. Történelem, politika, kultúra, Budapest, Argumentum–MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, 2010, 209–212.

Orbán Marianna: A Kárpátaljai Református Egyház története 1944–1949 között, Törté-

neti Tanulmányok, a Debreceni Egyetem Történelmi Intézetének kiadványa, XVI. évfolyam (2008), 303–317.

Orbán Marianna: Ébredési mozgalom a Kárpátaljai Református Egyházban (1936–1947),

Acta Academiae Beregsasiensis, XXVIII. évfolyam, 2009/2, 239–240.

Romsics Ignác: Nemzet, nemzetiség és ál am Kelet-Közép- és Délkelet-Európában a 19. és 20. században, Budapest, Napvilág, 1998.

196

GUSZTÁV FODOR

The impact of sovietization on the life of the

Transcarpathian Reformed Church,

between 1944-1954

The period between 1944 and 1953 was the most devastating period of the history

of the Reformed Church in Transcarpathia. This was the first decade of sovietiza-

tion. The secular leaders of the Church, the majority of the teaching staff of the

denominational schools, and dozens of pastors fled during the autumn campaign

of 1944. There was a special scenario prepared for the deportation of the Hungar-

ian and German population. 50,000 Church members were transferred for the

purpose of forced labor, called ’málenkij robot’ in the Soviet Union. The breaking

and the killing of the local Protestant Hungarians, also the execution of the collec-tivization, can be regarded as a cataclysm. During this time the Soviet authorities

plundered all of the assets of the Church. Denominational schools, parsonages,

temples and land assets were confiscated. The Soviet State Power believed in uni-

versal atheism, so a local Reformed Church was highly unwanted. The Church

had a centuries-old legal system, but from 1950 on they have been forced to use

the soviet anti-religious laws. This legal transition was fulfilled within three years, because the Parishes registered themselves as the new laws required. The short

and unsteady relationship with the State Power ended, and the Transcarpathian

Reformed Church came under the jurisdiction of the Soviet Law. Between 1946

and 1951 the Office of the State Security in Ukraine arrested nineteen pastors. The

show trials always ended with conviction and the regular sentence of 4-25 years

of forced labor and with the total confiscation of properties. Three of the arrested pastors died in the GULAG camps. Their example and martyrdom confirms the

message of our Church: the Faith in Jesus is a precious privilege, that is not only

worth to live, but also to die for. Neither the anti-religious will of Stalin, nor the actual persecution could annihilate the Transcarpatian Reformed Congregations.

This is a proof of God’s power and grace.

197

35. kép

Az elhurcoltak emlékezete Visken, háttérben a református templom

198

TÚRI LÁSZLÓ

A málenkij robot emlékezete, avagy kollektív

emlékezetgyakorlás és egyházi szerepvállalás

a kárpátaljai magyar közösség életében

a Beregszászi járás településeinek tükrében1

Kárpátalja viharos történelme mély és eleven alapot teremtett az emlékezési kul-

tusz kialakulásának, az itt élő magyarok identitás megőrzésében vívott harca pe-

dig a kollektív emlékezet rekonstruálásának. Ennek alapján a kárpátaljai magyar-

ság életében talán leginkább kiemelhető 20. századi katasztrófát, a sztálinizmus

nevéhez fűződő málenkij robotot középpontba állító emlékműhálózatot és annak

kialakulását vizsgálom.

A Beregszászi járás településeit (Beregszász megyei jogú várost is bele-

értve) vizsgálva elemezésre került a Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség

(a továbbiakban: KMKSZ) és a református egyház szerepe a sztálinizmus áldo-

zatainak emlékére emelt emlékművek felállításának eseteiben. A 45 települést

összességében 33 önkormányzat foglalja magába, melynek lakossága 80 616 fő.

Ebből 67% magyar, 24% ukrán, 5% cigány nemzetiségű.2 A rendszerváltás ide-

je alatt ─ Kárpátalja (és egész Ukrajna) esetében éveken át tartó folyamatként ─

végbement események megértésére és feltárására irányuló kutatások sok esetben

ellentmondásokba és nehézségekbe ütköznek. Az emlékműállítás folyamatát ku-

tatva szinte minden település esetében rendelkezésre álló adat van arról, hogy ki

és mikor állította az adott emlékjelet, de egyéb részlet, körülmény csupán elvétve

található. Ennek oka, hogy az események spontán módon történő lefolyása mi-

att, hiányoznak azok az írott, forrásként alkalmazható dokumentumok, melyek

segítséget adnának a kutatás elvégzésében. Hasonló módon kerülök nehézsé-

gekkel szembe, ha a Kárpátaljai Református Egyház rendszerváltás kori esemé-

nyeit kívánom feltárni. A kutatás alkalmával kiindulópontként megvizsgálásra

és összehasonlításra kerültek a témával kapcsolatos időszaki kiadványok anya-

gai, valamint a málenkij robottal foglalkozó, főként kárpátaljai szakirodalom.

1 2015 és 2016 folyamán a Balassi Intézet Márton Áron Szakkollégiuma által támogatott kutatás elvégzése alatt Beregszász és a Beregszászi járás valamennyi emlékművét sikerült felkutatni és vizsgálat alá vonni. Jelen tanulmány részben az akkor elvégzett sikeres munkának köszönhető.

2 Molnár József–Molnár D. István: Kárpátalja népessége és magyarsága a népszámlálási és népmozgalmi adatok tükrében, Beregszász, Kárpátaljai Magyar Pedagógusszövetség Tankönyv– és Taneszköztanácsa, 2005, 8–26.

199

Túri László

A tapasztalatszerzés és anyaggyűjtés szempontjából a kutatás lényeges eleme volt

a terepet végzett adatgyűjtés, a fényképes dokumentáció és a szemtanúkkal való

mélyinterjúk készítése. A kutatás főként az 1989 utáni eseményekre fókuszál, hi-

szen ettől az évtől veszi kezdetét a KMKSZ működése, illetve a református egyház

számára ebben az évben indulhatott meg az „enyhülés” , melynek alkalmával vissza-szolgáltatták a második világháború után elvett templomokat. Jelen tanulmány az

emlékműállítás egyházi és világi (gondolok itt a helyi magyar érdekvédelmi szövetségre) szerepvál alásának körülményeit igyekszik feltárni és bemutatni.

A magyar kisebbség által védett, kiváltságot élvező és gondosan megbecsült he-

lyekre menekült emlékezet jól példázza az emlékezethelyek3 működését. Ha a kár-

pátaljai magyarság nem emlékezne meg folyamatosan róluk, hamar eltűnnének a

történelem sül yesztőjében. Kapaszkodókra van szüksége és ezt meg is teremti ma-

gának. Pierre Nora szerint valójában „csak akkor van rájuk szükségünk (az emlékmű-

vekre), ha az, amit őriznek, veszélyben forog” .4 Ebben rejlik a kárpátaljai „emlékműve-zés” hagyományának kulcsa is. Így, ha a kisebbségi jogok széleskörű alkalmazásának hiánya és az asszimilációs folyamat megléte nem fenyegetné a helyi magyar közös-séget, nem lenne szükség a történelmi kapaszkodókként megjelenő emlékhelyekre.

A rendszerváltás és az azt követő évek emlékünnepségeinek központi témájaként

így szerepelhetett a magyar megmaradás fontosságának témája.

A kollektív emlékezet fogalmának elméleti alapját megalkotó Maurice Halbwachs

szerint az egyéni emlékezet meghatározott társadalmi keretek között történik, sőt ha a társadalom jelenléte hiányzik az emlékezés sikeressége válik kétségessé. Ezen túlmenően a kollektív emlékezetet a régi és modern társadalmak szerkesztőjének neve-

zi. A társadalmi keret az emlékezet irányítójaként szabályozza a kollektív esemény-

ként megfogalmazódó emlékezetet, sőt biztosítja a társadalmi megegyezést.5 Ennek a

társadalmi keretnek az intézményesült formája közé sorolhatjuk azokat a társadalmi

csoportokat (szervezetek, alapítványok, klubok, társaságok), melyek létrehozzák és

működtetik a vizsgált események emlékezetét. Halbwachs az emlékezet társadalmi

meghatározottságából indul ki, mely szerint fizikai értelemben ugyan egyének emlé-

keznek, mégis azt, hogy mi legyen emlékezetre méltó, illetve magát a megemlékezés

kereteit a társadalmi csoportok határozzák meg. Az emlékezetet tehát „a múltnak

valamely csoport által elvégzett rekonstrukciójaként írhatjuk le” .6

3 Olyan helyek, ahol az évek elmúlásával eltűnő emlékek és kötődések újra felszínre kerülhetnek.

A közös emlékezet megvalósulásának terei.

4 Nora, Pierre: Emlékezet és történelem között. Válogatott tanulmányok, Budapest, Napvilág, Atelier könyvek, 2010, 15.

5 Halbwachs, Maurice: A kollektív emlékezet és az idő, in Felkai Gábor–Némedi Dénes–Somlai Péter (szerk.): Szociológiai irányzatok a XX. század elejéig. Olvasókönyv a szociológia történetéhez I. , Budapest, Új Mandátum, 2000, 403–432.

6 Uo., 138.

200

„ A málenkij robot emlékezete...”

Jan Assmann a kulturális csoportok emlékezetmegőrző erejét boncolgatva le-

írja az ünnep, mint a kollektív emlékezési rítus kettős funkcióját: egyrészt a közös-ségi identitás megteremtésének és fenntartásának eszközeként, másrészt a jelen és

a múlt folytonosságának reprezentálásaként. Ez a modell jól alkalmazható a helyi

magyar közösség emlékezési és emlékállítási viszonyaira, hisz ünnepeit gyakorló

közösségként a magyar identitás megtartását, illetve a múlthoz kötődéssel a vi-

dék magyar vonatkozását reprezentálja. Assmann szerint a kulturális jel, vagyis a

szimbólum (adott esetben egy emlékmű) alapvető feladata, hogy létrehozza, meg-

határozza a társadalmi hovatartozás tudatát (ezt kollektív identitásnak nevezi).

Létrejöttének feltétele egy közös szimbólumrendszer használata, melynek eseté-

ben szó lehet „rítusokról és táncokról, mintázatokról és díszítményekről, viseletekről és tetoválásokról, ételekről-italokról, emlékművekről, képekről, tájegységekről” ,7 sőt lényegében bármiről, ami szimbólumként szolgálhat egy közösség összetartozásá-

nak megvalósulására. Ezekben az esetekben azonban nem a jel megjelenése vagy

formai alakja a meghatározó, hanem annak rendeltetése.8

Assmann szerint „a nemzeti sorstragédiák, a hagyományőrzés képes összefogni,

egységben tartani egy népet, függetlenül annak politikai vagy gazdasági helyzetétől.

Ennek alapja a kulturális emlékezet, mely lehet írásos vagy szóbeli hagyományo-

zás. A halottakról, áldozatokról (mártírokról) való emlékezés a kulturális emlékezet egyik legfőbb mozgatója.” 9 Ennek egyik megnyilvánulása a Kárpátalja-szerte felál-lított „ emlékműhálózat”, mely a sztálinizmus magyar áldozatainak állít emléket.

A kárpátaljai magyarság fő emlékünnepei közzé éppen a nemzeti tragédiákról

történő megemlékezések tartoznak, melyek a kollektív emlékezet10 előmozdítója-

ként gyűjtik össze alkalomról-alkalomra a közösségeket főhajtásra. Az 1944-ben

(és azt követően) elhurcoltak emléke közösségformáló erőként jelentkezik a helyi

magyarság életében.

A II. világháború végén kialakult területrendezések, illetve a szovjet kato-

nai csapatok bevonulása Közép-Kelet-Európába Kárpátalja esetében is megha-

tározónak bizonyult. 1944. október 28-án már az egész terület szovjet katonai

megszál ás alatt ál t. 1944. november 12-én ülésezett a Kárpátalját megszálló

4. Ukrán Front Katonai Tanácsa, mely a szigorúan titkos 0036 sz. parancsa a kö-

vetkezőképpen határozott a magyar és német nemzetiségű hadköteles személyek

7 Assmann, Jan: A kulturális emlékezet. Írás, emlékezés és politikai identitás a korai magas kultúrákban, Budapest, Atlantisz, 2004, 138.

8 Assmann: i.m., 138–139.

9 Uo., 28.

10 „ A kol ektív emlékezet fogalmát a múlt olyan szociális reprezentációiként kell felfogni, amelyeket a különböző társadalmi csoportok a csoport tagjainak interakciói során hoznak létre, és foglalnak intézményesített keretbe, il etve őriznek meg és örökítenek tovább. ” in: Jedlowski, Paolo: Az emlékezet szociológiája. A tudományos vizsgálódás főbb területei és problémái, Információs Társadalom, VIII. évfolyam, 2008/4, 104.

201

Túri László

felől: „... Egész sor településen német és magyar nemzetiségű hadköteles személyek élnek, akiket ugyanúgy, mint az el enség katonáit, le kell tartóztatni és hadifogolytáborba kell irányítani... A német és magyar nemzetiségű hadköteles személyeket, akik Kárpátontúli Ukrajna felszabadított területén élnek, külön csapatokban, listák szerint, konvoj alatt hadifogolytáborba kell irányítani.” 11 Ezt követően 1944.

november 13-án a kárpátaljai településeken, falragaszokon megjelent a „Város-

parancsnokság 2. számú parancsa”12, amely jelentkezésre szólította fel a magyar és német nemzetiségű, 18–50 év közötti férfilakosságot. Határidőként november

16-át jelölték meg: „Folyó évi november hó 14-től három napon belül jelentkezni

kötelesek a legközelebbi városparancsnokságnál mindazok a katonák és tisztek,

akik a magyar és német hadsereg kötelékébe tartoztak és a felszabadított Kárpát-

alja területén maradtak. Jelentkezni tartoznak német és magyar nemzetiségű had-

köteles egyének is 18 évtől 50 éves korig. Ezen határidőn belül kötelesek ugyancsak jelentkezni mindazok, akik a magyar megszál ás alatt Kárpátalján a rendőrség

vagy csendőrség szolgálatában ál tak. Jelentkezni csak a városparancsnokságnál lehet naponként reggel 9-től este 7-ig. A jelentkezés utolsó napja 1944. évi november hó 16-ika. Mindenki, aki a jelentkezésnek nem tesz eleget, le lesz tartóztatva, és haditörvényszék elé kerül.” 13

A toborzás különböző módszerekkel történt. A legtöbb helyen, a községek-

ben a „kisbíró” dobolta ki, a visszaemlékezők szerint egy nap többször is. A parancs nyomatékosítása érdekében előfordult, hogy megfenyegették a lakosokat.

A városparancsnokságon aztán elkezdték szétválogatni az embereket: akik

ruszinnak vagy ukránnak esetleg szlováknak vallották magukat, és legalább a

„Miatyánkot” el tudták mondani ruszinul vagy szlovákul, azok igazolást kaptak és hazamehettek.14 Így elmondható, hogy a Kárpátaljáról történő elhurcolások

elsődleges okaként az etnikai tisztogatás nevezhető meg, melyhez a sztálini re-

zsim számára megfelelő ideológiai alapot szolgáltatott a kollektív bűnösség elve.

Az akkori önkény áldozatainak nagy részét a szovjet ál am „el enségei” , a „ké-

mek” , a „terroristák” illetve a „hazaárulók” közé sorolták. Az ítéletek szigora és elkerülhetetlensége a szovjet ál am büntető törvénykönyvének keménységével

magyarázható. Ez a megtorló rendszer nyomban működésbe lépett, amint 1944

októberében megjelentek Kárpátalján a szovjet csapatokkal a katonai kémelhá-

11 Botlik József–Dupka György: Ez hát a hon… Tények, adatok és dokumentumok a kárpátaljai magyarság életéből. 1918–1991. Budapest–Szeged, Mandátum–Universum, 1991, 243.

12 Bognár Zalán: Malenkij robot, avagy a polgári lakosság tömeges elhurcolása Magyarországról szovjetunióbeli kényszermunkára 1944/45-ben, különös tekintettel a németként deportáltakra.

http://www.sulinet.hu/oroksegtar/data/magyarorszagi_nemzetisegek/nemetek/malenkij_robot/

pages/004_Malenkij_robot.htm (2017.03.13.)

13 Botlik–Dupka: i.m., 244.

14 Bagu Balázs: Életutak. Beszélgetések meghurcolt magyarokkal, az áldozatok hozzátartozóival, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2004, 34.

202

„ A málenkij robot emlékezete...”

rítás, vagyis a SZMERS szervei, az ál ambiztonsági hivatal helyi csoportjai, a ka-

tonai ítélőszékek, az ügyészségek illetve a különleges bíróságok egészen 1954-ig.

Az 1944 után eltelt években életüket vesztett vagy meghurcolt emberek lajst-

roma a helyi magyarság arányait tekintve igen hosszú. Az 1944–1946 között in-

ternált, letartóztatott, és elítélt magyar és német személyek együttes számát a kor-

szakkal foglalkozó kutatók legtöbbje 25 000 és 30 000 fő közöttire teszik.15 Ebből

8 000 és 10 000 azok száma, akik nem tértek vissza családjukhoz. A statisztikai

adatokon túl azonban nem lehet elmenni a következmények mellett sem. A férfi

lakosság deportálásával a későbbi, feltételezett népességarány is erősen befolyásol-

va lett. Ami az elhurcoltak felekezeti hovatartozását illeti nem áll rendelkezésünk-

re pontos adat, ugyanakkor a témával foglalkozó Molnár D. Erzsébet kérdőíves

felmérése szerint a 38 túlélőből (akiket 1947 és 1952 között hurcoltak el) 32 refor-

mátusnak vallotta magát.16 A magyar vonatkozású egyházak (református, római-

és görög katolikus) vezetéséből kikerült áldozatok az 1944 utáni 50 évet jelentősen

meghatározta. Összesen 129 görög katolikus és 18 római katolikus pap, valamint

20 református lelkészt hurcoltak el a háborút követő években.17 Az egyházi ve-

zetők elhurcolásánál sok esetben az alábbi törvénycikket (az Oroszországi Szov-

jet Szövetségi Szocialista Köztársaság büntetőtörvénykönyvének 54/1a. cikkelye)

alkalmazták: „Hazaárulásnak tekinthető a Szovjetunió ál ampolgárainak minden

olyan cselekedete, amely a Szovjetunió katonai erejének, ál ami függetlenségének vagy területi sérthetetlenségének a csorbítására irányul, mégpedig: a kémkedés, a hadi- vagy ál ami titkok elárulása, az átál ás az el enség oldalára, a szökés külföld-re – mindez a büntetés legmagasabb fokát vonja maga után: golyó általi halál al és teljes vagyonelkobzással, enyhítő körülmények esetén tíz évi szabadságvesztéssel és teljes vagyonelkobzással büntetendő.” 18

Sztálin halálát követően ugyan enyhült a helyzet, de a „háromnapos munká-

ról” , illetve annak áldozatairól nem volt szabad beszélni. Először 1965-ben Kovács Vilmos írt az elhurcolásról nyíltan „Holnap is élünk…” című munkájában: „Ígérték, hogy három nap múlva hazaengedik őket, de ennek már egy hónapja, és senki se

jött vissza. Sőt, azt rebesgetik, hogy többen meg is haltak.” 19 1972 tavaszán a For-15 Dupka György: A mi Golgotánk. A kol ektív bűnösség elvének alkalmazása a kárpátaljai magyarokkal és németekkel szemben. A 4. Ukrán Front Katonai Tanácsa határozatának végrehajtása az NKVD-jelentések tükrében, 1944–1946, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2006, 217.

16 Molnár D. Erzsébet: A donbászi munkaszolgálat Kárpátalján egy felmérés tükrében, http://www.

lehoczkyintezet.uz.ua/kutatasok/donbasz/a_donbaszi_munkaszolgalat.htm, (2017. január 9.

17 Ortutay Elemér: „… Holnap is felkel a nap”. Emlékeim, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 1993, 50–51.

18 Idézi Dupka György (szerk.): Koncepciós perek magyar elítéltjei. A sztálinizmus áldozatainak em-lékkönyve (1944–1957), Budapest–Ungvár, Intermix, 1993, 15.

19 Kovács Vilmos: Holnap is élünk…, Budapest–Ungvár, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2007, 78.

203

Túri László

rás Irodalmi Stúdió tagjainak megfogalmazásában egy Beadvány készült, a lenini nemzetiségi politika elveire való hivatkozással. A címzett az Szovjet Kommunista Párt Politikai Bizottsága, az SZSZKSZ Legfelsőbb Tanácsának elnöksége volt.

Ebben többek között a magyar oktatás és kultúra problémáit igyekeztek taglalni,

de megemlítésre került az elhurcolt magyarok kérdése is. 1988-ban a legnagyobb

példányszámú helyi magyar lap a Kárpáti Igaz Szó hasábjain szintén említésre

kerülnek az 1944-es események : „… a férfiak közül sokan a sztálini megtorlások

áldozatai lettek…” 20 Ezt követően egyre több alkalommal lehetett olvasni hasonló cikkeket. 1989 januárjában így írt a cikkíró: „…sok olyan kommunista is bekerült ezekbe a táborokba, aki… dicsőítette a Szovjetuniót, Lenint és Sztálint” 21

Az 1944-es katonai megszál ást követő 45 év szovjet ideológiai nyomása követ-

keztében a kárpátaljai, kollektív magyar történelmi emlékezet – leszámítva a csa-

ládon belül – szinte teljesen megszűnt. Így a március 15-ét vagy az augusztus 20-

át esetleg nemzeti érzelmű tanárok, papok népszerűsíthették, kockára téve ezzel

ál ásukat vagy szolgálatukat.22 A kollektív emlékezet közösségi gyakorlása ezáltal

elmaradt, illetve olyan, az ál ami hatalom által szerkesztett ünnepekbe lettek be-

lekényszerítve, melyekkel kevésbé tudtak azonosulni.23 Az egyszerű közemberek

a különböző kulturális csoportosulások24 által kezdeményezett rendezvényeken

keresztül emlékezhettek újból a magyar nemzeti ünnepekre, itt elevenedhettek fel

újra az eltörölt vagy megváltoztatott (például a politikai-ideológiai felirattokkal

el átott beregi szőttesek készíttetése) hagyományvilág részei. 1989 után, a magyar

településeken megtartott emlékünnepségek – a hosszú böjt után – nagy tömege-

ket tudtak mozgósítottak.25

A második világháború utáni években Gulácsy Lajos közlése szerint a Kár-

pátaljai Református Egyházban még 55 lelkész szolgált 90 gyülekezetben.26 A het-

venes évekre az elhalálozások és elöregedés következtében a már csak 81 gyüle-

kezetben, mindössze 24-re csökkent a lelkészek száma. A lelkészeknek kettő vagy

20 Móricz Kálmán: Sorsfordulók Kárpátalján , Kárpáti Igaz Szó, 1988. november 27., 4.

21 Szabó Árpád: 1944 novembere…, Kárpáti Igaz Szó, 1989. január 15., 8.

22 Czébely Lajos: Napló (1975–1989), Budapest–Beregszász, Hatodik Síp Alapítvány–Mandátum, 1996, 192.

23 A nagyobb szovjet ünnepeken való részvétel a munkahelyi kötelezettségen kívül pénzbeli prémi-umot is jelentett, mely ösztönözte az embereket a megjelenésre.

24 A magyar közösségek tömeges szerveződése 1988-ban indult meg. Bár ezt megelőzően már létezett a Forrás Irodalmi Stúdió, majd a József Attila Alkotóközösség, főként ettől az évtől alakultak meg a különféle művelődési körök: a beregszászi Illyés Gyula, a munkácsi II. Rákóczi Ferenc, a gáti Kovács Vilmos, a técsői Hollósy Simon, illetve a nagyszőlősi Bartók Béla Kör.

25 Az első, nagyobb tömegeket megmozgató emlékünnepségre a Tiszaújlak határában újraállított Turul-emlékmű felavatásán került sor.

26 Gulácsy Lajos: Mélységből a magasba. Bizonyságtétel az elmúlt időkről. Gulácsy Lajos önéletírása,

[h. n.], Magánkiadás, 2009, 62.

204

„ A málenkij robot emlékezete...”

több gyülekezetet kellett el átnia.27 A szovjet hatóságok ellenőrzése ugyanakkor

ál andó feszültséget keltett a közösségekben. „Minden templomban volt olyan

személy, akinek jelentést kel ett tennie a hatóságnak, hogy miről beszélt a lelkész.” 28

Változás 1974-ben következett be, amikor engedélyt kapott a református egyház

két lelkésztanuló képzésére. Ezt követően kétévente újabb fiatalok kezdhették meg

tanulmányaikat. A református egyház helyzete a nyolcvanas évek második felé-

ben az országos társadalmi-politikai enyhüléssel összefüggésben megváltozott. Az

első fontos lépés 1988. október 15-én dr. Forgon Pál püspök, a szovjet val ásügyi

miniszterhez intézett levele volt, melynek következtében nyolc, addig raktárként

vagy ateista múzeumként működő templomot visszakaphatott a református kö-

zösség. Még nagyobb változást hozott az 1989 decemberében hozott miniszteri

rendelet a szabad val ásgyakorlásról. Ez ugyan még mindig rejtett magában kor-

látokat a szabad önrendelkezéssel kapcsolatban, mégis megnyitotta azt az utat

melynek során elkezdődhetett az egyházak új ászervezése. 1990. október 16-án

az ál am elismerte, hogy az egyház, mint jogi személy szerepelhet a hivatalos élet

területein. Közjogi helyzete ugyanakkor, csak törvénykönyvének jóváhagyása

után rendeződhetett. Ehhez a kezdeti lépéseket az egyházmegyék új ászervezé-

se jelentette, mely 1991. január 4-én megindult. Az azt megelőző időszakban az

egyházkormányzásban nem érvényesülhetett a zsinat-presbiteri elv, csak a köz-

ponti utasítások végrehajtása alapján működhetett. Az intézményesülés hatásá-

ra az ungi, beregi, máramaros-ugocsai egyházmegyék megválasztott vezetőiből

(esperes, gondnok, lelkészi- és egyházi tanácsbíró), valamint az egyházkerület

szintén négytagú tisztikarából megalakult a tizenhat főből álló zsinati tanács. Ezt

követően − már ukrajnai bejegyzéssel − 1991. április 4-én létrejött a Kárpátalja

Református Egyház.29

A Gorbacsov által meghirdetett „glasznoszty” ( „enyhülés” politikája), valamint a Szovjetunióban végbemenő változások megadták a végső lökést ahhoz, hogy a

hatvanas évektől érlelődő magyar polgárjogi mozgalom egy helyen egyesüljön.

1989. február 26-án, Ungváron sor került a KMKSZ alakuló gyűlésére. Kárpátal-

ja valamennyi magyarlakta települése képviselve volt.30 A jelenlévők egyhangúan

elfogadták a Szövetség Alapítólevelét, amelyben célként megfogalmazva a követ-

kezőket olvashatjuk: „A Szövetség alapvető feladatának tekinti, hogy hozzájáruljon a magyar kulturális értékek megóvásához és gyarapításához, az anyanyelv megőrzé-

séhez és használatának bővítéséhez…” 31 Az alapszabály elfogadása után sor került az elnök, az Ellenőrző Bizottság és a Választmány megválasztására. A KMKSZ

27 Uo., 66.

28 Uo., 67.

29 Uo., 69–70.

30 Botlik – Dupka: i.m., 244–245.

31 Kacsur Gusztáv (szerk.): Húsz esztendő a kárpátaljai magyarság szolgálatában. Ungvár, Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség, 2009, 96.

205

Túri László

elnökének Fodó Sándort választották meg. A Szövetség vezetésével több helyen

megindult az 1944-ben elhurcolt áldozatok számának, adatainak felkutatása, il-

letve a megemlékezések szervezése, helyi alapszervezetein keresztül. Így 1989-ben

a KMKSZ emléktáblát állított a beregszászi 5. sz. iskola oldalán a málenkij robot

során elhunytak emlékére.32 Ez volt az az épület, ahová összegyűjtötték 1944-ben a

magyar férfiakat Beregszászból és környékéről, majd 1944. november 18-án innen

terelték őket tovább a szolyvai gyűjtőláger felé.

Már a megalakulást követően fontos feladatának tekintette a Szövetség a kár-

pátaljai magyarságot a múltban ért jogtalanságok és sérelmek vizsgálatát, az ártat-

lanul meghurcoltak rehabilitálását. Júniusban megalakult a Területi Rehabilitációs

Bizottság, a harmincas–negyvenes–ötvenes években kárt szenvedett családokért.

Ezt követően külön kilenc tagból álló munkacsoport alakult az 1944 őszén mun-

katáborokba hurcoltak sorsának kivizsgálása ügyében.33 1989. szeptember 6-án

felhívást fogadott el a KMKSZ Elnöksége, melyben felszólította a tagságot, illetve

Kárpátalja egész magyar lakosságát, hogy minden helységben állítsanak emlékmű-

vet az 1944 őszén elhurcolt és a fogolytáborokban elpusztult kárpátaljai magyar

férfiaknak. Ebben felhívás szerepel az egyházak felé is melyben kérik, hogy novem-

ber 26-án vasárnap, 13 órakor konduljanak meg a harangok. Ezzel kezdetét vette

a sztálini önkény ideje alatt életüket vesztett magyarok tiszteletére állított emlék-művek és emléktáblák állítása. Mivel minden településnek más és más lehetőségei

voltak, az avatások ideje akár évekkel is eltérhetett. Az elhunytak számbavétele sem volt egyszerű feladat, hiszen a deportálástól eltelt 40–45 év alatt sokan kivándorol-tak, elköltöztek lakhelyükről34 (e téren főként Beregszászban volt nehéz a KMKSZ

alapszervezet munkája, ahol 343 áldozatot sikerült összeszámolni).35

1989. október 20-án, amikor megalakult a területi rehabilitációs bizott-

ság magyar munkacsoportja, abban a KMKSZ is képviseltette magát. Ezt kö-

vetően, november 18-án pedig emlékkonferenciát rendezett Beregszászban

„A sztálinizmus kárpátaljai áldozatai” címmel, amelynek résztvevői határozatot hoztak, mely szerint november 26-át gyásznappá kell nyilvánítani, s az egykori

szolyvai gyűjtőtábor temetőjének helyén emlékpark létesítését kezdeményezik.

1990. október 14-i nyilatkozatában a KMKSZ Választmánya leszögezi, elvárja,

hogy a szovjet ál amfő és az ukrán parlament mondja ki az 1944 őszén elhur-

colt kárpátaljai magyar férfiak bűntelenségét, kollektív politikai rehabilitálását, és kérjen bocsánatot a kárpátaljai magyarságtól. Ez azonban nem történt meg sem

akkor, sem később.

32 Eseménykrónika – 1989, http://www.karpatalja.com.ua/kmksz/1989.html, 2015. november 21.

33 Móricz Kálmán: Munkacsoport alakult!, Kárpáti Igaz Szó, 1989. június 25., 3.

34 Dupka György: Egyetlen bűnük magyarságuk volt. Emlékkönyv a sztálinizmus kárpátaljai áldozatairól, 1944–1946, Ungvár–Budapest, Patent–Intermix, 1993, 266.

35 A malenkij robot száma járásonként és településenként, http://kmf.uz.ua/mr/3_telepulesek.html, 2014. december 13.

206

„ A málenkij robot emlékezete...”

A KMKSZ Választmánya 1996. november 10-i beregvári ülésén ismételten

szorgalmazta az 1944 őszén ártatlanul elhurcoltak rehabilitálását, továbbá köve-

telte, hogy „...Ukrajna parlamentje semmisítse meg a Kárpátaljai Néptanács 1944-

es határozatának azon részét, amelyben a magyar és a német népet az ukránok örök el enségeinek nyilvánították” , mivel úgy véli, „a második évezred küszöbén egyetlen népre sem süthető rá a kol ektív bűnösség minden alapot nélkülöző bélyege, s megen-gedhetetlen, hogy Ukrajna magyar nemzetiségű ál ampolgárait méltóságukban sértő

dokumentumok legyenek hatályban” .36

36. kép

A Szolyvai Emlékpark központi része

Az 1989 novemberében lezajlott emlékkonferencia alkalmával fogalmazó-

dott meg az a határozat, mely kilátásba helyezte egy emlékpark építését Szolyva

városában. A Szolyvai Városi Tanács 1990. augusztus 16-án kelt 166. számú ha-

tározatával engedélyezte az első világháborús temető és a második világháborús

lágertemető beépítetlen, csaknem egy hektáros területén emlékpark tervezését

és megépítését.37 Ezt követően 1990. november 24-én sor került a leendő emlék-

park területén az ünnepélyes alapkőletételre.38 Ezzel párhuzamosan, valamennyi

kárpátaljai magyarlakta helységben emlékművet, kopjafát állítottak az ártatlan ál-

36 Kacsur: i.m., 46.

37 Dupka: A mi Golgotánk… i.m., 263.

38 Eseménykrónika – 1990, http://www.karpatalja.com.ua/kmksz/1990.html, 2014. december 13.

207

Túri László

dozatok emlékére. A Szolyvai Emlékpark ügyében 1991 szeptemberében az épít-

kezés megkezdésével történt előrelépés. 1994 novemberében, a deportálások 50.

évfordulójára elkészültek a park főbb elemei és megtörtént az emlékhely ünne-

pélyes felavatása. A közel 50 méter hosszúságú emlékfalon elhelyezett egységes

fekete márványtáblákra felkerült Kárpátalja 130 magyarlakta településének több

mint 5 ezer magyar mártír nevét tartalmazó veszteséglistája.39 Az 1994 novem-

berében a Szolyvai Emlékparkban megtartott ünnepségen nemcsak a jelenlévők

nagy száma, a magyarországi küldöttség, de a színvonalas megemlékezési műsor

is jelezte: közös, sőt magyar ügy a munkatáborokat megjárt emberek emléke. Az

akkor elhangzott lágerbal adák és énekek, valamint a fiatalok egyre aktívabb be-

vonása, fontos alapot jelentettek a későbbi megemlékezések méltó folytatásához.

Tehát nemcsak a történelmi visszaemlékezés, hanem sokkal inkább a kulturális

emlékezet áll az ünnepségek középpontjában. A ránk maradt vers és prózai gyűj-

temény sokszínűségét mutatja, hogy a lágerben eltöltött évek alatt fogságban lévő

magyarok számára mennyire fontos volt a nyelv, a kultúra mindennapi ápolása. Itt

megtalálhatóak a család, a honvágy által körülfogott írások, mint a bátyúi Bakura

Sándor levelében olvasható egyik versben (1945):

„Édes feleségem, csókold meg a kicsit

Naponta százszor és ezerszer értem is,

Mesélj neki rólam nagyon sokat, édes,

Hazajön apuka, tente baba szépen…

Jaj, kezdd az altatót, meglásd, hogy elalszik,

Álma felett messze az apja őrködik.” 40

Emellett persze a rendszer elleni lázadás is sok írás ihletője volt, ezek egy je-

lentős része azonban ismeretlen szerző tol ából maradt ránk.

„Sztálin Jóska, te vad hóhér, megfordulhatsz sírodban,

Átok veri porcikádat, nem pihenhetsz nyugodtan.

Álnok szavad, hazug szavad, de sok népet ámított,

Megszenvedték hatalmadat az ártatlan magyarok.” 41

(Szerzője ismeretlen, 1953)

A lágerbal adákban ugyanakkor a munkatáborok embertelen körülményei, a

bányákban elesettek szenvedései is gyakran előkerülnek.

39 Kacsur: i.m., 49.

40 Bagu: i.m., 90.

41 Dupka (szerk.): Koncepciós perek…. i.m., 19.

208

„ A málenkij robot emlékezete...”

„Azt írták a donbászi vidékről,

Véresen ment le a nap az égről,

De sok vér folyt az idegen földre,

De sok bányász aludt el örökre…” 42

(Ismeretlen szerző, 1947)

Az áldozatokra történő megemlékezés sajátosságai nem voltak jellemzőek más

sorstragédiaként ünnepelt nemzeti vonatkozású eseményekhez viszonyítva. Ter-

mészetesen voltak közös pontok, mint a nemzeti színű zászlók, szalagok megje-

lenése, vagy a magyar identitás megőrzésére szólítás, ugyanakkor ennek az „em-

lékkörnek” a sajátosságait éppen különbözőségei miatt nyerte el. Ezek a sajátossá-

gok főként egyházi szerepvál aláshoz köthetőek, amely a gyülekezeti közösségek

rendszerváltáskori megerősödésének egyik első alkalma volt. A szovjet birodalom

alkonyaként tekinthető időszakban (1989–1991) és a független Ukrajna első évei-

ben lezajlott emlékünnepségek következő elemei emelhetőek ki:

• jelképes temetés

• ökumenikus istentisztelet

• túlélők megnyilatkozása (később iskolások szerepeltetése)

• a megemlékezések helyszínei

• kopjafa és/vagy emlékműállítás

• nemzeti motívumok megjelenése

Napjainkban már az új emlékműnél tartják a község lakói a megemlékezést.

A megemlékezéseken közös elemként szerepelt a jelképes újratemetés, mely-

nek lefolyását jól tükrözi a Beregszász melletti Kígyóson lezajlott emlékünnepség.

1989 őszén, ahogy Kárpátalja–szerte számos helyen, Kígyós községében is meg-

emlékeztek azokról a férfiakról – szám szerint 13 világháborúban elesett és 28

munkatáborban életét vesztettről –, aki a II. világháború és a sztálinizmus követ-

keztében a szülőfalujától távol hunyt el. Az akkori református püspök, dr. Forgon

Pál tartott gyászistentiszteletet, melyen több százan vettek részt. A temető központi helyén kialakított sírgödörbe koporsót engedtek le az elhurcoltak névlistájával, ezzel mintegy újratemetve azokat. A „temetésen” megemlékezők elhelyezték koszo-rúikat, és olyat tettek, amit ekkora közösségben már régen nem tettek, tehettek:

elénekelték a magyar himnuszt.43 Ezt követően már az elinduló közös összefogás

42 Bakura Sándor [et al.]: „Otthon a könny is édes”. 1944–1955: kényszermunkára hurcolt kárpátaljai magyarok és németek nyomában a Donyec-medencében. Tanulmányok, hatásvizsgálatok, interjúk, riportok hivatalos iratok, val omások tükrében, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2009

43 Adatközlő: Csok Bertalan, Kígyós (1939–2016), 2012. június 15-én.

209

Túri László

jegyében 1990 novemberében az

emlékobeliszk előtt hajtottak fejet

az összegyűltek. 2012-ben az em-

lékobeliszk helyett új emléktáblát

avattak, mely két fekete márvány-

lapból tevődik össze.44 A kígyósinál

jóval feszültebb légkörben zajlott a

nagymuzsalyi megemlékezés, mely

első alkalommal szintén 1989 őszén

volt megtartva. A helyi középiskola

magyar nyelv és irodalom szakos

tanára, Jakab Erika szervezésében

lezajlott ünnepségen csupán egy ki-

sebb közösség volt jelen, melyben az

ál ambiztonsági szerv, vagyis a KGB

is képviseltette magát.45

A sztálinizmus áldozatainak

megemlékezésekor – főleg a kilenc-

venes évek első felében – jellemző-

en felszólaltak azok a túlélők, akik-

37. kép

nek több év kényszermunka után

A tiszacsomai temetőkertben 1989-ben

sikerült hazatérniük. A hazatérést

felál ított kopjafa

követően – el nem ismert esemény-

ként – tilos volt a deportálás körülményeiről beszélni, sőt a visszaemlékezéseket

összegyűjtő kötetekben, melyeket 1990-ben és azt követően adtak ki, gyakran

előfordult, hogy csak név nélküli riportokat adhattak közre, mivel az interjúala-

nyok féltek vál alni személyes adataikat. Ennek fényében az addig esetleg szűk

családi körben elhangzott történetek első alkalommal kerülhettek nyilvánosság

elé. A megemlékezésnek ez az eleme a túlélők elhalálozásával párhuzamosan egy-

re ritkábbá vált.46 A kollektív emlékezet gyakorlásának folyamatossága azonban

a lejegyzett riportok és az elkészített tanulmányok által megtörténhetett, mind

irodalmi-művészeti, mind tananyagi téren. Ennek következtében valamennyi

emlékünnepségen az iskolás korosztály tartott és tart bemutatót az elhurcolás

44 Adatközlő: Vass Ottó, Kígyós (1967–), 2013. március 3-án.

45 Adatközlő: Jakab Erika (1966–), 2016. május 5-én.

46 2014-es újságközlés szerint már csak három, a lágert megjárt férfi élt. Vö. A sztálinizmus áldozataira emlékeztek. Csak az az áldozat hiábavaló, amely kikerül nemzeti emlékezetünkből, Kárpátalja, XIV. évfolyam, 2014/48, (2014. november 28.), 5–6. 2016. november 6-án utolsó-

ként elhunyt Gulácsy Lajos nyugalmazott püspök is, akit 1949-ben tartóztattak le a hatóságok, vö. http://www.karpataljalap.net/?q=2016/11/06/elhunyt-gulacsy-lajos-karpataljai-reformatus-egyhaz-nyugalmazott-puspoke, 2017. január 10.

210

„ A málenkij robot emlékezete...”

körülményeiről, melynek megszervezője egyházi hitoktató vagy ifjúsági munkás,

illetve iskolai tanár lehetett (lehet). A közigazgatásilag Beregszászhoz tartozó, de az egyházi beosztás szerint önálló Búcsú településen, 1989–1991 között több kezdeményezés is volt az emlékoszlop felállításához szükséges anyagiak előteremté-

séhez. Ennek egyik példamutató próbálkozásaként az iskolás fiatalok az elhur-

colás körülményeiről előadott színdarab bemutatásával fogtak pénzgyűjtésbe.47

Az emlékünnepségek lebonyolításának terei közt, attól függően, hogy hol

állítottak emléktáblát vagy kopjafát három helyszínt különböztethetünk meg:

a temető, a templomkert és a köztér. Az emlékjelek elkészítésekor elsődleges

szempont volt, hogy a II. világháborúban és a málenkij robot alkalmával éle-

tüket vesztett férfiak nevei legyenek feltüntetve. Ezzel összefüggésben állítottak

emlékművet, hiszen volt, ahol a névsor gyorsabban, volt, ahol csak egy-két év

után ál hatott össze.

Az emlékhelyként szolgáló temetőben vagy templomkertben felállított osz-

lopok, márványlapok, vagy kopjafák nagy száma nemcsak a megemlékezések

egyházi szerepvál alását támasztja alá. Arra mutat rá, hogy főképp a tárgyalt idő-

szakban a megemlékezni, összegyűlni vágyó emberek, az emlékek és a történelmi

tragédiák egyfajta belső megélésén túl, az egyházi alkalmat felhasználva, s annak

keretein belül maradva, tudták önmaguk számára is elfogadhatóvá tenni a szov-

jet ideológiától távoli, spontán módon megindult közösségi emlékezet ápolást.

A megemlékezésnek ugyanakkor ezt a formáját érdemes egy nagyobb térbe

foglalva megvizsgálni. A temetőket, illetve az azok köré épülő szokásvilágot

többféle aspektus szerint lehet kutatni. Vizsgálják őket, mint műemlékek, mű-

velődéstörténeti emlékek, nemzeti kultuszhelyek. A temetők nemcsak a halot-

tak nyugvóhelyei, a halottkultusz, a kegyelet szent helyei, de zarándokhelyek is.

A magyar nemzet kiemelkedő személyeinek sírjai nemzeti zarándokhelyekké

váltak, ahol időről időre, évfordulókon, jelesebb ünnepeken megemlékeznek

azokról, akik a múltban végzett alkotásaikon keresztül hatást gyakorolhattak

a jelenre. Ilyen zarándokhely például a szatmárcsekei temető, ahol a Himnusz

szerzője Kölcsey Ferenc sírja található. Ezen kívül azonban számtalan emlékhely

típusú síremlék létezik, amely nem kizárólag egy szűkebb családi kör életében

szerepel központi helyen, hanem egy nagyobb közösség számára nyújt kollek-

tív emlékezeti élményt. Ennek összefüggésében rejtőzik az 1989 után felállított

kopjafák és emlékművek különlegessége is. A megjelenésében eltérő emlék-

művek (síremlékek) Kárpátalja valamennyi magyar településén egyazon mon-

danivalót hordoztak magukban. Mivel az elődök szenvedése és halála magyar

nemzetiségük miatt történt, a megemlékezések és emlékműállítások is szorosan

összekapcsolódtak a magyar nemzeti identitás ez alkalomból, közösségi szinten

47 Dupka György: Folytatjuk a sztálini lágerekben elpusztult magyarok névsorának közlését.

Beregardó, Búlcsú, Kárpátalja, II. évfolyam, 1991/12, (1991. július 13.), 13.

211

Túri László

történő gyakorlásával. Annak lehetősége, hogy szabaddá vált az emlékezés, a

megtörtént események feltárása, előtérbe került a nemzeti identitás és val ásos-

ság48 újraértelmezése és felerősödése.

A leggyakrabban előforduló málenkij robotos emlékoszlopok tekintetében a

kivitelezésben meghatározó tényezőként lépett fel, hogy a deportálás során, a mun-

katáborokban életüket vesztettek, illetve a II. világháborúban elesettek, meglehe-

tősen terjedelmes névsorát tartalmazó márvány, illetve andezit lapok elférjenek.

Ennek eredményeképpen szinte mindegyik ilyen jellegű emlékoszlop hasonlatos,

eltérést főként a körülötte lévő, olykor parkosított terület jelent. Több településen még megtalálhatóak az 1989-ben, az első nagyobb megemlékezések alkalmával

felállított kopjafák is. Négy esetben kidőlve, funkcióját nem gyakorolva, a teme-

tőkert valamelyik fájának döntve maradt fenn, hat településen viszont átfestve,

felújítva tartják továbbra is becsben a műalkotásokat. Ezek az emlékművek már

nemcsak a munkatáborokba elhurcolt helybeli lakosokra tesznek utalást, hanem

az első megemlékezésekre, az 1989-ben megtartott megemlékezésekre, melyek al-

kalmával a szovjetrendszer alatt először kerültek elő a magyar zászlók és először

énekelhették el a Himnuszt. Ennek sikere és átélése indította a hagyományként

történő megvalósulást, mely a legtöbb településen évről évre megismétlődik.

A sztálinizmus áldozatainak emlékjeleiként a temetőkben felállított kopja-

fák és márványtáblákkal felszerelt emlékművek nem, mint idegen test jelentek

meg a halotti kultusz színhelyeként értelmezhető közegben, hanem annak szer-

ves részeként, mivel nemcsak, hogy sok helyen szertartásos temetés keretében

emlékeztek meg az emlékezés első évében az elhurcoltakra, hanem a folytonos-

ság jegyében évről évre gyászistentisztelet keretében zajlanak a megemlékezések.

Ennek alapján azonban érdekes szempont lehet ugyanez a felvetés a köztereken

elhelyezett emlékművekkel kapcsolatban, melyek a halotti kultusz ezt a fajta te-

metőbe zárt, közösségi szintre emelt emlékezési gyakorlatát „viszi ki az utcára” .

A síremlékek köztéri megjelenése nem gyakori jelenség. Az ebben az esetben

fennálló megemlékezési szokás jelentősége mégis abban ál , hogy a val ását gya-

korló49 és a csak névleg az egyházhoz tartozó közösség egy térben találkozik. En-

nek alkalmával a sztálini önkény áldozataira emlékezve nemcsak az egyház kép-

viselőjének legitimációjáról, áldás adásáról van szó, hanem igei alapon történő

szolgálattevésről. A tárgyalt emlékezési gyakorlat egyházi szempontból külön-

bözik a többi nemzeti felfogású megemlékezéstől, mivel ezek alkalmával a törté-

nelmi egyházak képviselőinek jelenléte csupán az alkalom hitelesítéséül szolgál.

48 A nemzeti val ásosság felerősödése alatt értjük az akkor még szovjet ál amval ásnak nevezhető

pravoszláv egyháztól eltérő, a magyar közösségre jellemző elsősorban református, illetve római és görög katolikus felekezetekben végbemenő átalakulásokat.

49 Fizeti az egyházfenntartói járulékot, eljár az alkalmakra, részt vesz a sákramentumok kiosztásá-

ban, illetve szerepet vál al a szolgálatokban.

212

„ A málenkij robot emlékezete...”

A nemzeti ünnepek megünneplése családon belül, esetleg egy-egy öntudato-

sabb iskolai tanár esetében a tanórákon nem volt ritka,50 ugyanakkor egy nagyobb

közösségben nem fordulhatott elő. A gorbacsovi „glasznoszty” idejében ennek a nem hivatalos tilalomnak a feloldása nagy tömegeket tudott megmozgatni. A visz-szaemlékezések középpontjában szerepelnek a piros-fehér-zöld szalagok és zász-

lók előkerülése, és az 1944 óta nem hal atott Himnusz eléneklése, melyek egészen

napjainkig jelen vannak. Az emlékünnepségek alkalmával pedig a fennmaradt lá-

gerbal adákat idézték a közösségben arra felkért szónokok.51 A magyar sorstragé-

diákat magukba foglaló irodalmi és zenei munkák csak később, az ezredfordulót

követően lettek általánosan elterjedté. A legtöbb esetben, a temetésekhez hasonló-

an, a 90. zsoltár első két versszakával52 kezdik meg az alkalmat, illetve a Himnusz

eléneklésével ér véget a megemlékezés.

Beregszász város területén összesen 17 olyan emlékmű van jelen (a 120-ból),

mely a sztálinizmus áldozatainak állít emléket. Ezek többsége emléktábla formá-

jában került felállításra, olyan személyek neveivel el átva, akik meghatározó tagjai voltak a negyvenes évek helyi társadalmának. Kiemelhető az 1999-ben felállított

alkotás, amely több száz nevet tartalmazva állít emléket a második világháború-

ban elesettek, illetve a málenkij robot alkalmával elhurcoltak számára. A másik

méreteiben jelentősnek mondható emlékmű a Kárpátaljai Református Egyház

Püspöki Hivatalának kertjében, a szocializmus ideje alatt meghurcolt lelkészek

emlékére felállított gránit emlékoszlop a maga 4 méteres magasságával, mely a

Vereckei honfoglalási emlékmű alkotójának, Matl Péternek a munkája.53

A járás 44 településén az ide vonatkozó emlékművek száma szintén nagyon

magas: 164-ből 48 esetben találhatunk többnyire névlistával el átott oszlopokat

és táblákat, valamint néhány kopjafa esetleg meghurcolt személy számára kihe-

lyezett mementót.

1989-től, a magyar önrendelkezési, kulturális-politikai érdekképviseletet el-

látó KMKSZ, az emlékműállításokon, a megemlékezések szervezésén kívül az

egész közösség problémáira nagy figyelmet fordított. Kezdeményezte a magyar

iskolák és az anyanyelvi oktatás előremozdítását, a Magyarországgal való kapcso-

latok erősödését, a kultúra és hagyomány ápolását, a magyar helységnévtáblák

visszahelyezését, a kárpátaljai autonómiatörekvés támogatásával később meg-

alkotta a Tisza-melléki járás tervezetét, illetve a szociális és gazdasági területek 50 Czébely: i.m., 174.

51 Kacsur Gusztáv: Ötven évvel ezelőtt történt, Kárpátaljai Szemle, II. évfolyam, 1994/9, 3.

52 „Tebenned bíztunk eleitől fogva, Uram, téged tartottunk hajlékunknak! Mikor még semmi hegyek nem voltanak, Hogy még sem ég, sem föld nem volt formálva, Te voltál és te vagy, erős Isten, És te megmaradsz minden időben. Az embereket te meg hagyod halni, És ezt mondod az emberi nemzetnek: Légyetek porrá, kik porból lettetek! Mert ezer esztendő előtted annyi, Mint a tegnapnak ő elmúlása És egy éjnek rövid vigyázása.” L.: Magyar Református Énekeskönyv 2015, Beregszász, Kálvin, 2015, 113.

53 A meghurcolt kárpátaljai lelkészekről l. bővebben a kötetben Fodor Gusztáv tanulmányát.

213

Túri László

38. kép

A II. világháborúban és a sztálini lágerekben életüket vesztett férfiak névsorát tartalmazó emlékmű Mezőváriban

feljavítására tett számos kísérletet. Így a kárpátaljai magyar nemzetiségi érdekek

szempontjából kiemelkedően fontos volt, hogy a körülbelül 100 000 reformátust54

számláló magyar közösségben a KMKSZ és a református egyház kapcsolata és

együttműködése jól működjön. Az 1990 áprilisában elindított „Kárpátalja” című

időszaki kiadvánnyal kapcsolatban, júniusban megál apodást írtak alá, mely így

kezdődik: „ A Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség és a Kárpátaljai Reformá-

54 Orosz Ildikó: A függetlenségtől a narancsos forradalomig. A kárpátaljai magyarság helyzete a független Ukrajnában (1991–2005), Ungvár, Poliprint, 2007, 64.

214

„ A málenkij robot emlékezete...”

tus Egyház tudatában lévén szoros együttműködésük rendkívüli fontosságának a

kárpátaljai magyarság jövőjének szempontjából, a következőkben ál apodik meg:

1. A KMKSZ »Kárpátalja« c. hetilapjának a közeljövőben megindítandó egyházi

rovatában a református egyház részére kétoldalnyi terjedelemben helyet biztosít. ”55

A szerződés folytatásában a terjesztés és a megjelenéssel kapcsolatos részletek-

ről ál apodtak meg a felek. A szerződés mindkét fél számára nagy jelentőséggel

bírt, hisz ezáltal a KMKSZ, az őt képviselő hetilapot el tudta juttatni a református gyülekezeteken keresztül szinte valamennyi magyar településre, ugyanakkor a református egyház ezen keresztül létre tudta hozni saját média bázisát, melyben az

igehirdetéseken túl, különböző egyházi szervezéssel kapcsolatos információk is

megjelentek.

1990. augusztus 11-én a beregszászi járási Badalóban megtartották az első ún.

hivatalos rehabilitációs estet. A meghívottak között volt: Forgon Pál, a Kárpátaljai Református Egyház püspöke és Komlósi Attila tiszteletes, a Magyarok Világszö-

vetségének főtitkára, illetve a KMKSZ vezetői és a területi rehabilitációs bizottság magyar képviselői. A rendezvény részeként istentiszteletet tartottak a sztálinizmus

áldozatainak emlékére. Az egyház és a KMKSZ összefogása ezt követően is a ma-

gyar közösség érdekei mentén haladt előre.56

1991. április 17-én, az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság (röviden: Ukrán

SZSZK) Legfelsőbb Tanácsa elfogadta az ukrajnai politikai megtorlások áldoza-

tainak rehabilitálásáról szóló törvényt57, melynek 1. és 3. pontjai kimondják az

ideológiai okok miatt internáltak rehabilitálását és kártalanítását. A magyar ér-

dekvédelmi szervezet és az egyházak is tiltakozásukat kellett, hogy kifejezzék, hi-

szen a törvény a „negyvennégyes” magyarokat nem rehabilitálta. 1991. december 10-én Forgon Pál és Fodó Sándor közösen megfogalmazott levelében tiltakozott a

magyar, német és cigány lakosság rehabilitációból való kiszorítása miatt. A levelet

Leonid Kravcsuknak, Ukrajna elnökének címezték válaszként az „Ukrajnai politi-

kai megtorlások áldozatainak rehabilitálásáról” szóló törvényben meghatározott elvekre. Ebben ugyanis (illetve ennek magyarázatában) hivatalos és anyagi vagy

kedvezményekben is részesíthető rehabilitált személyek vagy családtagok között

kizárólag a szláv nemzetiségűeket juttatták elégtételhez. Ivan Bihunec a területi

rehabilitációs bizottság elnökhelyettese a Kárpáti Igaz Szóban közölt cikkben58

elmondta, hogy az illetékes parlamenti bizottság arra a következtetésre jutott,

55 Horváth Sándor: Rehabilitációs est Badalóban. Kárpátalja, I. évfolyam, 1990/9, (1990. augusztus. 4.).

56 Tóth M.: Megál apodás! Kárpátalja, I. évfolyam, 1990/10, (1990. szeptember 6.).

57 Tóth Mihály: Nemzeti kisebbségek nemzetközi és ukrajnai jogvédelme, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2005, 49.

58 Dupka: Egyetlen bűnük magyarságuk volt… i.m., 87.

215

Túri László

hogy a genfi konvenciónak59 megfelelően a hadviselő félnek joga volt munkára

mozgósítani az ellenséges lakosságot. Mindemellett elismerték, hogy a mozgósítás

során megsértették az emberi jogokat. A deportált magyar férfiak azonban – ez

állítással ellentétben – nem voltak hadifoglyok, tehát az említett konvenció in-

kább szól mellettük, mint ellenük. Annak ellenére, hogy a magyar kérés jogossága

dokumentumok, katonai parancsok és KGB források60 alapján bebizonyosodott,

a rehabilitáció hivatalosan mégsem történhetett meg. Ezzel ellentétben a külön

eljárással elítélt és kényszermunkatáborba hurcolt egyházi vezetők esetében meg-

történhetett a rehabilitáció. Erre példa az 1949-ben elhurcolt Huszti Béla ügye,

akinek fia Csaba 1991 októberében kapott levelet a rehabilitációról, a fentebb em-

lített törvényrendelet alapján.

Az egyház intézményesülésének folyamatában elsősorban a belső átszerve-

zés és megújulás fontosságára hívták fel a figyelmet a vezetők. Gulácsy Lajos, a

református egyház főjegyzője fogalmazta meg az ún. „Református nyilatkozat”- ot61, melynek főbb pontjai összefoglalva a következők voltak:

1. A megújulás élén csak hiteles emberek ál hatnak.

2. Szembenézés a múlttal, bűnbánattartás.

3. Bocsánatkérés mindazon kárt vallottaktól, akik a szovjetrendszer ideje

alatt csalódtak a református egyházban.

4. Az elmúlt korszak legnagyobb bűne a lelki ébredés lassú elsorvasztása volt.

5. A Magyar Református Egyház megújulásra szorul.

6. Ennek a megújulásnak a záloga a missziói szolgálatok megerősödésében ál .

A Kárpátalja c. lapban megjelent terjedelmes nyilatkozat az egyházban vég-

bemenő változások egyfajta alapdokumentumaként értelmezhető. Ennek foly-

tatásaként 1991. április 4-én hivatalosan is megalakult a Kárpátaljai Református

Egyház. Az intézményesült és kiépült keretek között szervezettebb működés vált

lehetővé. Gulácsy Lajos a Kárpátalja c. lapban közölt cikkében leírja, hogy „egyre több helyen végeznek palástos szolgálatot a lelkésztanulók, nagyobb lendületet vesz a gyermekekkel való foglalkozás, (…) sikerült tíz új harangot vásárolni, (…) több gyülekezetben emlékünnepet és emléktábla avatást tartottak.” 62

Az egységes fellépés eredményességét a KMKSZ és a történelmi egyházak

között jól példázza, amikor 1990 augusztusában közös javaslatot terjesztettek elő

a területi tanácsban a lelkiismereti szabadságról és a val ási szervezetekről ren-

59 III. Genfi Egyezmény. A hadifoglyokkal való bánásmódra vonatkozóan, Genfben, 1949. augusztus 12-én kelt egyezmény, http://www.mfa.gov.hu/NR/rdonlyres/5C904372-DB17-495F-8C80-4A027DA7F81E/0/GENF3_hu.pdf, 2014. december 10.

60 Alekszej Korszun, hadtörténész, a KGB kényszernyugdíjazott ezredese. Kutatásaival és felszóla-lásaival hozzájárult a sztálinizmus áldozatainak rehabilitálására létrehozott Kárpátaljai Területi Bizottság munkájához. Felszólalásaival kiál t a magyar internálás törvénytelenségei ellen.

61 Gulácsy Lajos: Református nyilatkozat, Kárpátalja, II. évfolyam, 1991/1, (1991. január. 7.), 7.

62 Gulácsy Lajos : Egyházi élet Kárpátalján, Kárpátalja, I. évfolyam, 1990/14, (1990. november. 6.), 5.

216

„ A málenkij robot emlékezete...”

delkező törvénytervezettel kapcsolatban. Az 1989 és 1993 közötti intézményépí-

tésnek az egyik legfontosabb részét az elvett ingatlanok visszaszerzésére irányuló

törekvések képezték. A két fél együttműködése ebben az esetben is előnyösnek

bizonyult. Mindezek ellenére dr. Forgon Pál püspök megjelentetett levelében uta-

lást tesz az egyház és a KMKSZ nem minden területen jól működő kapcsolatáról.

Mint azt írja: „Sok mindent helyre tenne a Kulturális Szövetség és a Református

Egyház kapcsolatában”. Az emlékműállítással kapcsolatban a KMKSZ cikkírója

nehezményezte, hogy a járás Harangláb nevű településén nem történt kezdemé-

nyezés az emlékünnepség megszervezésére, emlékjel építésére. „Összességében

1945 júliusában 62 életerős férfi nem tartózkodott a faluban. Közülük hányan tértek haza, ezt sajnos ma még nem tudjuk, mivel ebből a faluból felhívásunkra eddig még senki sem reagált. Ez azzal is magyarázható, hogy a KMKSZ-nek Kisharanglábon

még nem alakult meg a helyi szervezete, de az egyház képviselői sem tanúsítottak kezdeményező magatartást.” 63 A közlés szerint a KMKSZ alapszervezet hiányában ezt a feladatot egyértelműen a református egyháznak kell felvál alnia. Az ellentét

az egyház hasonló megítéléséből származhat, bár konkrét okok, vagy sérelmek

nem szerepelnek a fellelhető iratanyagokban. Dr. Forgon Pál püspök levelében

kiemelte, hogy vannak, akik „szerint semmi sem történt a református egyházban”. 64

Ennek ellentételezésére íródott levelében példaként közzétette az elkobzott temp-

lomok visszaszerzésére tett sikeres kísérletet 1988-ból. Az említett eset ellenére

elmondható, hogy nem volt közömbös az egyházi vezetés az emlékműállítással

kapcsolatban, hiszen egy másik, Fornos nevű településen az emlékműállítás és

avatás körülményeit teljes mértékben a református egyház szervezte meg.

A 20. században Közép-Kelet-Európában végbement geopolitikai változások

nem múltak el nyom nélkül, sem az országok közötti viszonyokban, sem a tér-

ségben élő emberek gondolkodásában, emlékezetében. Kárpátalja területe úgy

az első, mint a második világháború elszenvedőjeként őrzi nyomait az itt végbe-

ment hadi eseményeknek és rendszerváltozásoknak. 1944 novemberében a szov-

jet csapatok az akkor még Magyarországhoz tartozó, jelenleg Kárpátaljai terület-

ről, úgynevezett háromnapi jóvátételi munkára (málenkij robotra) behívtak több

mint tízezer civil férfi lakost. Az önként jelentkező férfiakat háromnapi jóvátételi munka helyett a szolyvai gyűjtőtáborba kísérték gyalog, majd onnan a GUPVI és

GULAG koncentrációs táboraiba kerültek. Sokan közülük soha nem tértek visz-

sza, a hazatértek többsége pedig nem érte meg az öregkort. Jelen munka eredmé-

nyeként kiemelhető a kárpátaljai magyar lét kapaszkodójaként megjelenő közös

történelmi múlt, hagyaték, megtartásának fontossága, mely az identitás megőrző

törekvésekben tölt be jelentős szerepet. Az 1944-es események feldolgozottsága

63 Dupka György : Folytatjuk a sztálini lágerekben elhurcolt magyarok névsorának közlését.

Nagybégány, Kárpátalja, II. évfolyam, 1991/13.

64 Forgon Pál: Tisztelt Főszerkesztő Testvérem! Kárpátalja, I. évfolyam, 1990/12, (1990. október. 4.), 3.

217

Túri László

pedig épp a folytatást kívánja meg: hogyan adható tovább a sztálini önkény áldo-

zatainak története, tanulsága a következő generációknak? A válaszokat az emlé-

kezés hagyományában, az emlékművek gondozásában, a fennmaradt történelmi

emlékek őrzésében kereshetjük. Az 1980-as években végbement politikai-gazda-

sági események következtében lehetővé vált a hosszú évekig elkendőzött sztálini

önkény áldozataira való megemlékezésre. Így 1989-től megindult az 1944 végén

elhurcoltak névsorának kutatása, a túlélőkkel való interjúk készítése, illetve a

nyilvánosság megemlékezése. A megemlékezések megrendezése, a KMKSZ által

intézett felhívás után kezdődött meg, melyet a már megalakult alapszervezetek

szerveztek, ugyanakkor minden esetben ökumenikus istentisztelettel, egyházi le-

bonyolítással voltak egybekötve. A sztálinizmus áldozatainak emlékére megren-

dezett emlékünnepségek, hasonló összejövetelektől eltérően sokkal inkább egy-

házi-nemzeti, mintsem politikai-nemzeti vonatkozásúak voltak. Az emlékművek

egyházi gondozása és az ünnepi alkalmak későbbi ál andósulása, főként az 1991-

ben új áalakuló Kárpátaljai Református Egyház intézményesült keretei között tu-

dott megvalósulni. Az azt megelőző években sok esetben csupán megfigyelő sze-

repkör tudott betölteni. Az ebből történő előrelépés elsősorban a presbitériumok

és a hitoktatás megerősödésével köthető össze. A mára jórészt feltárt történések

fontossá vált kérdése, hogy mit jelenthet a deportáltak pusztulása a jövő gene-

rációi számára. Ezért pozitívumként jelenik meg a rendszerváltás óta évenként

gyakorolt emlékünnepségeken megjelenő iskolás vagy hittanos csoportok, akik

továbbvihetik az emlékeket.

Irodalomjegyzék

Assmann, Jan: A kulturális emlékezet. Írás, emlékezés és politikai identitás a korai magas kultúrákban, Budapest, Atlantisz, 2004.

Bagu Balázs: Életutak. Beszélgetések meghurcolt magyarokkal, az áldozatok hozzátartozóival, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2004.

Bakura Sándor [et al.]: „Otthon a könny is édes”. 1944–1955: kényszermunkára hurcolt kárpátaljai magyarok és németek nyomában a Donyec-medencében. Tanulmányok, ha-tásvizsgálatok, interjúk, riportok hivatalos iratok, val omások tükrében, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2009.

Botlik József–Dupka György: Ez hát a hon… Tények, adatok és dokumentumok a kárpátaljai magyarság életéből, 1918–1991, Budapest–Szeged, Mandátum–Universum, 1991.

Czébely Lajos: Napló (1975–1989), Budapest–Beregszász, Hatodik Síp Alapítvány–Mandátum, 1996.

Dupka György: A mi Golgotánk. A kol ektív bűnösség elvének alkalmazása a kárpátaljai magyarokkal és németekkel szemben. A 4. Ukrán Front Katonai Tanácsa határozatának 218

„ A málenkij robot emlékezete...”

végrehajtása az NKVD-jelentések tükrében, 1944–1946, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2006.

Dupka György: Egyetlen bűnük magyarságuk volt. Emlékkönyv a sztálinizmus kárpátaljai áldozatairól, 1944–1946, Ungvár–Budapest, Patent–Intermix, 1993.

Dupka György (szerk.): Koncepciós perek magyar elítéltjei. A sztálinizmus áldozatainak emlékkönyve (1944–1957), Budapest–Ungvár, Intermix, 1993.

Gulácsy Lajos: Mélységből a magasba. Bizonyságtétel az elmúlt időkről. Gulácsy Lajos ön-

életírása, [h. n.], Magánkiadás, 2009.

Halbwachs, Maurice: A kollektív emlékezet és az idő, in Felkai Gábor–Némedi Dénes–

Somlai Péter (szerk.): Szociológiai irányzatok a XX. század elejéig. Olvasókönyv a szociológia történetéhez I. , Budapest, Új Mandátum, 2000, 403–432.

Jedlowski, Paolo: Az emlékezet szociológiája. A tudományos vizsgálódás főbb területei és problémái, Információs Társadalom, VIII. évfolyam, 2008/4, 100–114.

Kacsur Gusztáv (szerk.): Húsz esztendő a kárpátaljai magyarság szolgálatában. Ungvár, Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség, 2009.

Kovács Vilmos: Holnap is élünk…, Budapest–Ungvár, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2007.

Molnár D. Erzsébet: A donbászi munkaszolgálat Kárpátalján egy felmérés tükrében,

http://www.lehoczkyintezet.uz.ua/kutatasok/donbasz/a_donbaszi_munkaszolgalat.

htm, 2017. január 9.

Molnár József–Molnár D. István: Kárpátalja népessége és magyarsága a népszámlálási és népmozgalmi adatok tükrében, Beregszász, Kárpátaljai Magyar Pedagógusszövetség Tankönyv– és Taneszköztanácsa. 2005.

Nora, Pierre: Emlékezet és történelem között. Válogatott tanulmányok, Budapest, Napvilág, Atelier könyvek, 2010.

Orosz Ildikó: A függetlenségtől a narancsos forradalomig. A kárpátaljai magyarság helyzete a független Ukrajnában (1991–2005), Ungvár, Poliprint, 2007.

Ortutay Elemér: „… Holnap is felkel a nap”. Emlékeim, Ungvár–Budapest, Intermix, Kár-pátaljai magyar könyvek, 1993.

Tóth Mihály: Nemzeti kisebbségek nemzetközi és ukrajnai jogvédelme, Ungvár–Budapest, Intermix, Kárpátaljai magyar könyvek, 2005.

219

LÁSZLÓ TÚRI

The Remembrance of the Malenkij Robot – Collective

Memory and Church Involvement in the Life of the

Hungarian Minority in Beregszász District

In the autumn of 1944 the Soviet armies occupied Transcarpathia and immedi-

ately began the deportation to labour camps. Nearly 20-30 000 Hungarian and

German men – between the ages of 18 and 50 – were dragged under the false in-

vitation of “malenkij robot”. The possibility to recover and practice collective grief only came after a long-long silence, in 1989. These processes of remembrance were

usual y led by Hungarian-based organizations and churches (strictly speaking, the

Transcarpathian Hungarian Cultural Association and the Hungarian Reformed

Church), which signified how their positions have strengthened in the preceding

years as a consequence of the Soviet political “thaw”. The commemorating of the

illicit past, and the re-establishing and maintaining of historical consciousness

and national identity became more and more often a relevant task of their cultural

meetings. As a result of these intentions, monuments were raised accompanied by

particular national and religious ceremonies. Taking into consideration the exten-

sion and the network of the monuments, the system built to remember the victims

of the second world war and Stalinism in the region should be drawn attention to.

This paper focuses on the relevance of this monument-network in the collective

memory of the Hungarian minority, describes the vital role of social discourse

concerning historical truth, and provides a detailed summary on the practices of

remembering and recovering from this trauma.

220

Szerzőink

Benkő Levente (1961) történész, újságíró (Magyarvista)

Fodor Gusztáv (1975) református lelkész (Tiszaderzs), egyháztörténész dok-

torjelölt (Narancsik Imre Kutatói Műhely–KRE HTK Egyháztörténeti Tanszék,

Budapest)

Hajagos Csaba (1985) történész, muzeológus (Kecskeméti Katona József

Múzeum, Kecskemét)

Kovács Áron, PhD (1985) történész, könyvtáros (Sárospataki Református

Kollégium Tudományos Gyűjteményei, Nagykönyvtár, Sárospatak)

Máthé Áron, PhD (1977) történész, elnökhelyettes (Nemzeti Emlékezet Bizott-

sága, Budapest)

Murádin János Kristóf, PhD (1980) történész, egyetemi adjunktus (Sapientia

Erdélyi Magyar Tudományegyetem, Kolozsvár)

Nagy Alpár-Csaba, PhD (1977) református lelkész (Egeres), egyetemi adjunktus

(Babeş-Bolyai Tudományegyetem, Kolozsvár)

Nagy Károly Zsolt, PhD (1973) teológus, kulturális antropológus (Sárospata-

ki Református Teológiai Akadémia, Sárospatak–MTA BTK Néprajztudományi

Intézet, Budapest)

Stark Tamás, CSc (1959) történész, tudományos főmunkatárs (MTA BTK

Történettudományi Intézet, Budapest)

Szatmári Judit, PhD (1968) történész, levéltáros (Dunamelléki Református

Egyházkerület Ráday Levéltára, Budapest)

Túri László (1989) történész, diakónus (Narancsik Imre Kutatói Műhely,

Beregszász)

221

Képek jegyzéke

1. Nagy Béla térképe

2. Észak-Magyarország, X. évf., 189. sz., 1954. aug. 11.

3. Bőcsi Református Egyházközség

4–5. Sárospataki Református Kollégium Tudományos Gyűjteményei Levéltára

6. Debreceni Protestáns Lap, LXV. évf., 4. sz., 1945. máj.

7–8. Erdélyi Református Egyházkerület Központi Gyűjtőlevéltára

9. Cseke Péter (szerk.): László Dezső emlékezete, Polis, Kolozsvár, 2004, 323.

10–11., 14., 16–17. Kolozsvári Református Kollégium tablói.

Fotó: Murádin János Kristóf

12. Kovács Eszter tulajdona, Kolozsvár

13. Csetri Elek leszármazottainak tulajdonában, Kolozsvár.

Fotó: M. Lovász Noémi

15. https://komate.wordpress.com/2010/01/26/in-memoriam-csetri-elek-1924-2010/

18–19. Fotó: Lénárd József

20–21. Fotó: Murádin János Kristóf

22. Fotó: Nagy Alpár-Csaba

23. Benkő Levente tulajdonában, Magyarvista. Fotó: dr. Lupescu Radu

24. Murádin János Kristóf gyűjtése

25–29. Dunamelléki Református Egyházkerület Ráday Levéltára

30. MNL Bács-Kiskun Megyei Levéltára

31–32. Varga Géza Hírös Naptár (www.hirosnaptar.hu)

33–34. Kecskeméti Katona József Múzeum Történeti Gyűjtemény

35. Fotó: II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Magyar Főiskola Lehoczky Tivadar

Társadalomkutató Központ, Beregszász

36. Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség (http://www.karpatalja.com.ua/kmksz/)

37–38. Fotó: Túri László

39–40. Fotó: Dimény András (www.reformatus.hu)

222

39. kép

A Szovjet fogságba hurcolt reformátusok a Kárpát-medencében c. vándorkiál ítás molinói a megnyitót követően (Budapest, 2016. november 22.)

223

40. kép

A Szovjet fogságba hurcolt reformátusok a Kárpát-medencében c. vándorkiál ítás interaktív része (Budapest, 2016. november 22.)

224

„Előre kell bocsátanom, bizony nem könnyű olvasmányt ajánlok a reménybeli

olvasónak. Sajnos senki sem várhat lelki felüdülést e tanulmánykötet olvasásától, tanulmányozásától. Éppen ellenkezőleg súlyos lelki-szellemi megpróbáltatásokkal szembesül, aki ezt a könyvet a kezébe veszi. Miért ajánlom mégis olvasásra ezeket a szomorú témájú történeti tanulmányokat? Lelkiismeretem parancsára

ajánlanom kell, hogy az itt leírtak ne tűnjenek el a feledés örök homályában! Nem

fedheti őket a feledés homálya, hiszen magyar nemzetünk történetének egy olyan

tragikus fejezetéről szólnak, amelyet a kommunista hatalom évtizedeken át teljes szigorával akart mindörökre elfeledtetni, mert abban a hitben élt, hogy így nem derül fény cinkosságára. Azt vallotta ez a hatalom, hogy amiről nem beszélnek

– mert tilos szólni róla, – az nincs, sőt utólag meg sem történtté tehető.”

Dr. Huszár Pál

főgondnok, a Zsinat világi elnöke

Document Outline

Borito_eleje_EPUB

szennycimoldalak_Konferencia_Jav_EPub

tartalomjegyzek_konferencia_EPUB

dr_huszar_pal_eloszo_JAV_EPUB

szerkesztoi_eloszo_EPUB

Stark_Tamas_New_JAV_EPUB

Kovacs_Aron_New_Jav_EPUB

Nagy_Karoly_Zsolt_NEW_JAV_EPUB

Muradin_Janos_New_JAV_EPUB

Benko_Levente_NEW_JAV_EPUB

Nagy_Alpar_Csaba_NEW_JAV_EPUB

Mathe_Aron_New_JAV_EPUB

Szatmári_Judit_NEW_JAV_EPUB

Hajagos_Csaba_NEW_JAV_EPUB

Fodor_Guszti_NEW_JAV_EPUB

Turi_Laszlo_NEW_JAV_EPUB

szerzoink_EPUB

kepek jegyzeke_EPUB

Borito_hatoldal_EPUB